Ніжинський державний університет 
імені Миколи Гоголя

Г. В. Самойленко, С. Г. Самойленко 

Культурне життя
в ніжині
у хvіі–хvііі ст.

Ніжин
2012

УДК  94(477)"16/17":008(477.51)
 ББК  63.3(4Укр-4 Чер)0-7
С17

Рекомендовано Вченою радою 
Ніжинського державного університету імені Миколи Гоголя  
(НДУ ім. М. Гоголя)
Протокол № 2 від 27.09.2012 р. 

Рецензенти:
Даниленко В. М. – професор, член-кореспондент НАН України, завідувач відділу історії України другої половини XX ст. Інституту історії України НАН України, доктор історичних наук;
Коваленко О. Б. – професор, директор Інституту історії, етнології та правознавства імені О. М. Лазаревського, Чернігівського національного педагогічного університету імені Т. Г. шевченка, кандидат історичних наук

Самойленко Г. В.  
С17   		культурне життя в ніжині у хvіі–хvііі ст. : монографія / Г. В. Самойленко, С. Г. Самойленко. –   Ніжин :  НДУ ім. М. Гоголя, 2012. – 219 с.
ISBN 978-617-527-069-1 

У книзі вперше на широкому архівному та історіографічному матеріалі розкриті особливості розвитку культури у найбільшому полковому місті ХVІІ– ХVІІІ ст. Ніжині.
Книга адресована науковцям, студентам, краєзнавцям і всім, хто любить культуру України і хоче з’ясувати її регіональні особливості.

УДК  94(477)"16/17":008(477.51)
 ББК  63.3(4Укр-4 Чер)0-7

© Г. В. Самойленко, С. Г. Самойленко, 2012
ISBN 978-617-527-069-1  	© НДУ ім. М. Гоголя, 2012
Зміст

РОЗДІЛ І 
Соціально-економічні та політичні умови 
розвитку культури у Ніжині в XVII–XVIII ст.	4 

РОЗДІЛ ІІ 
Житлово-громадське та церковне будівництво 
і його місце в культурному житті міста	37

РОЗДІЛ ІІІ 
Освіта та бібліотечна справа як важливі 
чинники культурного життя в Ніжині	85

РОЗДІЛ ІV 
Образотворче мистецтво в Ніжині	121

РОЗДІЛ V 
Ужитково-декоративне мистецтво у Ніжині.	128

РОЗДІЛ VI 
Традиційно-побутова культура Ніжина ХVІІ – ХVІІІ ст.	154

ПІСЛЯМОВА	173

Додатки 	182

Список використаних джерел 
та література.	194

ЛІТЕРАТУРА	207

Розділ I

Соціально-економічні та 
політичні умови розвитку культури
у Ніжині в XVII–XVIII ст.

Місто Ніжин має багату тисячолітню історію. Вперше воно згадується в літописі "Повість минулих літ" за Іпатіївським та Лаврентіївським списками 1078 р. як Нежатина Нива [81, т. 1, с. 201], а потім як Нежатин (1135 р.) [81, т. 1, с. 303]. У Київському літописі 1147 р. воно фігурує серед міст Переяславського князівства під назвою Уненіж [81, т. 2, с. 358]. 
Археологічні дослідження доводять, що на території сучасного Ніжина розміщувалось два укріплення (Нежатин та городок Уненеж), які стояли на охороні Переяславського та Чернігівського князівств [134].
Сучасні дослідники В.Німчук та С. Зінченко стверджують, що "оскільки топоніми Нhжатинü й Уненhжü називали поселення, територіально дуже близькі, і походили від одного й того ж антропоніма Уненhгъ, то з плином часу могла статися контамінація слів, унаслідок якої з’явилася нинішня форма назви поселення Нhжинü" [187, с. 8]. 
Місто пережило долю багатьох поселень Київської Русі. У жовтні 1239 р. золотоординський загін хана Менгу по дорозі на Чернігів знищив його [255, с. 48]. Але місто піднялося з руїн і знову стало охоронцем кордону Чернігово-Сіверської землі.
1356 р. місто відоме під назвою Ніжинське городище. У 1368–1372 рр. Чернігівщина була окупована Великим князівством Литовським, до складу якого увійшло й Ніжинське городище, яке протягом 130 років розвивалось як прикордонне місто-фортеця для захисту від набігів татаро-монголів. У 1500–1503 р. Ніжинське городище разом з іншими містами Чернігово-Сіверщини увійшло до складу Московської держави і знову стало прикордонним форпостом.
Перша письмова згадка про місто, яке називалося Ніжин, відноситься до 1514 р. [199, с. 15]. У XIV–XVII ст. воно займало територію нинішнього старого міста (від сучасної вул. Подвойського зі сходу вздовж річки Остер до вул. Шевченка) [2; 3; 140]. 
За умовами Деулінського перемир’я 1618 р. Чернігово-Сіверщина увійшла до складу Речі Посполитої, а Ніжин став центром Ніжинського старостатства Київського воєводства [199], хоча, як свідчать документи, польська колонізація розпочалася ще раніше. Так, королівський секретар Флоріан Олешко отримав Ніжинське городище ще у травні 1617 р. [140, с. 247]. Після укладення Деулінського перемир’я Ніжин ("новооселое городище") став опорним пунктом польської колонізації на Чернігово-Сіверщині. У цей період місто починає активно заселятися. Як свідчить польський документ 1624 р., "місто Ніжин, з давніх літ спустошене, значно за ласкою Божію зростає і щоразу людей до нього прибуває" [28, арк. 8].
У цей період відбувається активний процес міграції з Правобережжя, Білорусі, Росії та Польщі на Чернігово-Сіверщину [140, с. 392]. З Росії тікали селяни, які хотіли позбавитися кріпосного права, хоча російський уряд ставив перепони. Білоруси без всяких перешкод шукали на Чернігівській землі кращої долі, гетьман і козацька старшина сприяли цьому. До Ніжина прибували люди різних професій та станових груп із Волині, Полісся, Поділля, в тому числі представники польської шляхти, ремісники, службовці, військові найманці. 
Окрему категорію мігрантів становила польська шляхта. Сеймова конституція 1613 р. та королівська інструкція 1619 р. особливу роль в освоєнні Чернігово-Сіверщини як прикордонного краю відводила шляхті. Польща намагалася знищити давньоруський общинний устрій, а тому з числа шляхти формувалася як місцева адміністрація, так і групи осадчих, які засновували нові поселення та залучали шляхту з інших регіонів до несення військової прикордонної служби [140, с. 52–57]. 
Формулярні списки фонду Предводителя Ніжинського повітового дворянства, які зберігаються у Ніжинському архіві [7, ф. 343, оп. 1, спр. 52–203] підтверджують, що родини Красницьких, Хоменків, Галузевських, Аландаренків, Ващенкевичів та інших з’явилися у Ніжині у зв’язку з переселенням їх предків сюди у 1618–1648 рр. деякі з них отримували землю, маєтки одзразу, інші пізніше. Щоб не повертатись до цього питання, вкажемо на подальше його рішення. О.Лазаревський стверджує, що "до осені 1648 р. територія Ніжинського полку була від поляків очищена зовсім" [157, с. 3], проте, якщо дійсно заможні родини Пясоцьких, Осолинських, Папів, Осишковських та інших виїхали, то збідніла польська шляхта залишалася і покозачувалася. Після війни Б.Хмельницький дозволив ніжинському полковнику Прокопу Шумейку "всій шляхті до своїх маєтків і старость приїжджати і селитись" [252, с. 32]. Так, у формулярному списку роду Раєвських сказано: "… прадед Николай, мечник Львовский Раевский имея свое поместье в воеводстве и повете Сандомирском в селе Малых Раевичах по смерти своей вручил оное наследнику – сыну своему Ивану Раевскому, чесноку Сандомирскому, который под час бытности своей в крае Польском великого замешательства и грабительства, лишась своего поместья и переселясь под державу Всероссийской империи в малую Россию в губернию Черниговскую, возымел оседлость в городе Нежине" [8, ф. 343, оп. 1, спр. 68, арк. 96]. Поява поляків в Ніжині, як вказує М.Потапенко, відбувалася у два етапи: до Національно-визвольної війни і після 1854 р. до 1717. З останнім періодом пов’язані родини Соханських, Погорілок, Федорцові-Малиші (Малиш-Федорець), Гаєвських, Степових, Раєвських, Клименків, Крижанівських, Топольських та інших.
У цей період в місті з’явилося й чимало євреїв, які орендували не тільки місця торгівлі, але й садиби, були організаторами селітрового та будного промислів, займалися ремісничою справою. У 1623 р. своєю грамотою королевич Владислав, польський адміністратор північної провінції, заборонив євреям проживати у воєводствах Чернігівському і Сіверському, бо вони завдавали збитків християнам у торгівлі і ремеслах. Проте це не заважало євреям як панським орендаторам старанно виконувати в цих місцях, і Ніжині зокрема, свої обов’язки. Хоча під час Національно-визвольної війни козаки переслідували як поляків, так і євреїв як експлуататорів простого народу. Пізніше вони знову з’явилися у Ніжині, де займались дрібною торгівлею та ремеслом. Вони утримували шинки, дрібні крамнички, займалися золотарством, сріблярством тощо.
І.Житецький зауважував: "Єврейський кабак, корчма – це негласна банківська контора і місце всяких операцій єврея з селянами та іншими простими людьми; вона послужливо відчиняла свої двері для будь-якого потребуючого нестатки в грошах, видавала останнім грошові позички під залог особливої праці чи продуктів праці. Нерідко єврейський кабак служив пристанищем конокрадів, злодіїв, притоном розврату і власнісного розорення бідняків і завжди – комісіонерством скуповуванням у окремих селян, частіше з якимись випадками чи злиднями предметів…" [125, с. 24].
У 1624 р. королівський ревізор Ієронім Цєханович, відзначивши зростання населення міста, визначив межі міських ґрунтів, які обмежувалися річкою Дівицею на заході, річками Остер і Смолянка на півночі, на сході межували із Сиволозькими, а на півдні – з Дорогинськими ґрунтами [78, с. 181–182].
Зважаючи на суттєве зростання населення і стратегічне оборонне значення Ніжина, польський король Сигізмунд ІІІ 26 березня 1625 р. надав місту магдебурзьке право, норми якого діяли протягом усього досліджуваного періоду і були остаточно скасовані указом Миколи І у 1831 р. [199, с. 314]. 
Автентична жалувана грамота Ніжину на магдебурзьке право 1625 р. не збереглася. Її зміст наводиться в королівських привілеях Ніжину Яна Казиміра 1659 р., які також збереглися лише в копіях. Король Сигізмунд ІІІ вказував на стратегічне значення міста: "Городище наше Ніжин, що у князівстві Чернігівському розташоване, тепер новозаселене, щасливо з рук неприятельських завойоване та до панства нашого повернене. Ми, враховуючи, що це городище прикордонне Ніжин знаходиться на місці оборонному та має вали, не тільки наступи ворожі стримати, але і кордоном держави нашої коронним захистом може, дуже того бажаємо, щоб воно найкраще кріпилось та до оздоби приходило" [28, арк. 9; 84, с. 178].
Для ніжинських міщан магдебурзьке право надавало певний правовий імунітет, оскільки його норми мали захищати від свавілля та зазіхань великих землевласників і шляхти, у першу чергу, це стосувалося "апетитів" коронного гетьмана, ніжинського старости Миколи Потоцького – найбільшого тогочасного магната на Лівобережжі. 
Правові основи магдебурзького права встановлювали виборну систему органів міського самоуправління та суду, визначали їх функції, регламентували діяльність купецьких та цехових об’єднань, регулювали питання торгівлі. Ніжинські міщани звільнилися від особистої та майнової залежності і підпорядковувалися юрисдикції виключно магістрату [199, с. 305]. У "Генеральном следствии о маетностях Нежинского полка" (1729–1730) сказано: "В городе полковом Нежине посполитіе и купеческие люде, по свидетельству старожилов, за польского владения и после того, аж до сего времени, никогда никому во владении не бывали, токмо по привилегиям полским, по грамоте монаршой, оние посполитие и купеческие люди до ратуши нежинской присудни" [64 а, c. 79]. До магістрату, очолюваного міським головою або війтом, якого призначав сам король, входили бурмістри, райці і лавники. Цих посадовців згідно з грамотою короля обирали міщани напередодні Нового року з католиків та православних [199, с. 305]. Першим ніжинським війтом був польський шляхтич, ніжинський та новогород-сіверський капітан Щасний Вишля, який багато зробив для розбудови міста, а також створив умови для його подальшого заселення [152, с. 253]. У 1628–1630 рр. на чолі Ніжинського капітанства стояв Адам Вишневський [152, с. 400]. Вони підпорядковувалися королевичу Владиславу, який володів землями Чернігово-Сіверщини. Навколо Ніжина виникає ціла низка поселень [149, с. 71], які заселялися шляхтою.
В 30-х рр. ХVІІ ст. замість капітанства було введено старостатство. Старостами в Ніжині в цей час були Мартин Казановський та Миколай Потоцький. Під час Смоленської війни Ніжин не був пограбований, бо мав фортецю. Це сприяло тому, що до Ніжина та населених пунктів навколо нього прибувало чимало переселенців. Ніжинська шляхта володіла навколишніми селами Приостер’я.
Магдебурзьке право надавало певні привілеї ніжинським міщанам, які звільнялися від значної частини повинностей, зокрема, надання підвод для військових потреб, ловлі риби для старост тощо [85, с. 142]. 
Ніжинським міщанам також дозволялося займатися різними промислами, варити пиво, мед, курити горілку, виробляти солод, ловити рибу, за що з них стягувалися податки до міського бюджету. Крім цього, на користь магістрату сплачувалися й інші збори: вагові й мостові на базарах та ярмарках, торгівельне мито від привізних товарів тощо. Також на утримання міського уряду виділялися земельні угіддя. Частина з усіх цих прибутків використовувалася на потреби магістрату: "на ремонтування магістрату, на купівлю паперу, дров та свічок, на магістратських службовців" [14, арк. 27], на будівництво різних приміщень, ремонт гребель, мостів, фортечних укріплень тощо. Зокрема, на ці кошти ніжинці вирішили побудувати ратушу з годинником, два гостиних будинки для приїжджих купців [14, арк. 24]. 
Надання Ніжину магдебурзького права, яке передбачало суттєві преференції та пільги міщанам [78, с. 176, 179, 180], сприяло активізації розвитку ремісництва та торгівлі, заснуванню цехових об’єднань. 
Відомо, що вже 1634 р. у Ніжині функціонували ковальський та ткацький ремісничі цехи. Про це свідчить цехова книга ніжинського ковальського цеху (до неї на початковому етапі також вносилися записи ткацького цеху), яка датована 1634 р. і належить до найдавніших на Лівобережній Україні. Зокрема, до складу ковальського цеху входили ковалі, слюсарі, шабельники, золотарі, "дзигармістри" (годинникарі), замочники, столярі, котлярі, римарі тощо [123, с. 316]. Як зазначає А.Єршов, у цеху оберталися досить значні, як на той час, суми, що свідчить про попит на його послуги та товари серед населення Ніжина та округи [123]. Ймовірно, в цей період також вже існували кушнірський, різницький та шевський цехи [123, с. 315]. Про це свідчить той факт, що у 1669 р. представники цих цехів просили московський уряд підтвердити привілеї, надані їм польськими королями, грамоти яких загинули під час пожежі 1668 р. в Ніжині [85, с. 125]. 
Водночас О.Шафонський небезпідставно, посилаючись на грамоти польських королів та російських царів, стверджує, що під час польського панування у Ніжині вже існувало 8 цехів: 1) чоботарський та чинбарний; 2) кравецький і кушнірський; 3) різницький; 4) ковальський, слюсарський, котлярський; 5) калацький (хлібопекарський); 6) ткацький; 7) гончарський; 8) музичний [89, с. 480–483]. 
Поступово Ніжин перетворюється на важливий центр торгівлі на Лівобережжі. Окрім пільгового оподаткування, згідно з магдебурзьким правом цьому сприяло зручне географічне розташування: місто знаходилося на перетині торговельних шляхів Львів–Київ–Москва. У м.Козельці, з яким був пов’язаний Ніжин, відділялася Києво-Петербурзька дорога, а це означало, що місто було пов’язане із північним шляхом. Через Ніжин йшла дорога на Полтаву і далі на південь. Таким чином, всі шляхи з півдня на північ і зі сходу на захід проходили через Ніжин. Якщо у попередній час у Ніжині проходив один ярмарок (на день Святої Трійці), то 15 березня 1645 р. місто отримало окремий привілей на проведення трьох ярмарків: на свято Покрови, у Всеїдну неділю та у Святу неділю [152, с. 374]. Як свідчать документи, ніжинські купці відігравали активну роль у торговельних зв’язках Речі Посполитої з Московською державою у 30–40-х рр. XVII ст. [207, с. 153–155].
Після завершення національно-визвольної війни на Лівобережжі України Ніжин став центром однойменного полку – найбільшої на той час адміністративно-територіальної і військової одиниці Гетьманської держави. Уповноваження гетьманської влади у Ніжині, як і в інших полкових містах, здійснювала полкова та сотенна адміністрації. 
Специфіка адміністративного управління Ніжином полягала у співіснуванні у місті протягом досліджуваного періоду двох центрів влади – полкової канцелярії та магістрату як органу місцевого самоуправління [17; 18; 25; 38; 39], передбаченого магдебурзьким правом, що підтверджувалося протягом наступних десятиліть гетьманськими універсалами та царськими указами [90, с. 184–216; 14, арк. 1–562]. Подібна організація міського управління існувала також у інших полкових містах Лівобережної України: Переяславі, Стародубі, Чернігові та Полтаві (у др. пол. XVIIІ ст.). Дещо ускладнювало систему організації влади у Ніжині постійні втручання, особливо у XVIIІ ст., у справи управління містом російського уряду в особі російських воєвод. Особливістю системи влади у Ніжині, на відміну від інших міст Гетьманщини, було функціонування органу самоврядування грецького братства, який не підпорядковувався ні полковій адміністрації, ні міському магістратові. 
На перший погляд, міські магістрати і полкові канцелярії стояли в адміністративній структурі Лівобережної України на одному щаблі і були незалежні одне від одного. Проте для тих й інших вищу адміністративну та судову інстанцію представляла Генеральна військова канцелярія і Генеральний військовий суд. Гетьман та від його імені Генеральна військова канцелярія здійснювали свою владу на місцях (включаючи магістратські міста) через полкові канцелярії. Про це свідчить універсал гетьмана І.Мазепи ніжинському магістрату від 11 січня 1698 р., у якому детально описано систему податків і зборів, що дозволялося стягувати полковій владі з міщан [87, с. 306]. 
Як зазначає дослідниця історії Ніжина XVIIІ ст. О.Ростовська, "соціальна стратифікація та структура органів влади в Ніжині закономірно породжували процеси перманентної внутрішньої боротьби як між соціальними групами, так і представниками органів місцевого самоуправління" [209, с. 45]. Рішення полкової козацької ради, до компетенції якої належали адміністративні та фінансові питання, обрання старшин, облік населення, реєстр значкового товариства, були обов’язковими для всього населення полкової території. Тому козацька адміністрація постійно втручалася в справи міського самоврядування, яке було виведене з-під юрисдикції полковника. Наприкінці XVII – на початку XVIIІ ст. посилюється конфлікт між козацькою старшиною та міським урядом на ґрунті економічної конкуренції. До цього процесу активно залучилися грецькі та російські купці, які не рахувалися ні з козацькою, ні з міською владою. 
Крім того, ніжинський магістрат, турбуючись про благоустрій міста та вирішуючи деякі питання культурного життя, відчував труднощі в наповненні місцевого бюджету, адже козаки і шляхта, які становили близько половини населення Ніжина, не сплачували податків. Податкові пільги та привілеї мали також приїжджі купці, переважно грецькі та російські. За таких умов ніжинські міщани прагнули повернути втрачені повноваження у вирішенні міських справ, шукаючи захисту в російського уряду. Про це свідчить "Высочайшая резолюция на доклад Сенату "О содержании магистрата по прежним привилеям и грамотам" від 5 листопада 1740 р., в якій розглядалося клопотання ніжинського війта про зменшення податків від магістрату до російської казни, оскільки міщани становили менше половини населення Ніжина, а сплачували збори за усіх мешканців міста [199, с. 310–312]. 
Суперечливість інтересів різних станів у м.Ніжині знайшли відображення у наказах від м.Ніжина до Законодавчої комісії 1767 р. [75]. З усіх українських міст лише Ніжин представив 4 накази: від міщан, шляхетства і козаків, грецького братства і російських купців, що постійно мешкали у Ніжині. Комплексний аналіз усіх чотирьох наказів засвідчує існування принципових суперечностей між основними соціальними групами населення Ніжина, адже привілеї однієї категорії зачіпали інтереси іншої. Зокрема, привілеї представників грецького братства суперечили інтересам місцевих купців і ніжинського магістрату, який примушував греків виконувати загальноміські повинності.
Накази міщан Ніжина до Законодавчої комісії 1767 р. вказують на суттєве обмеження з боку російської влади прав магістрату, що призвело до зменшення прибутків до місцевої казни і значно звузило компетенцію магістрату [170, с. 52], 
З іншого боку, П.Клименко вказує на те, що ніжинська полкова канцелярія присвоїла функції санітарно-поліцейського нагляду у місті, внаслідок чого повноваження магістратського уряду та суду також значно зменшилися [138, с. 30]. 
При цьому російський уряд вміло скористався "фатальними для державності України розбіжностями між гетьманом, козацькою старшиною й міщанством, і своєю опорою в боротьбі з гетьманом і старшиною зробив міщан, в тому числі й ніжинських" [209, с. 45]. Це сприяло перетворенню російської політики протекторату на політику інкорпорації та переведенню козацької старшини і чиновницького міщанства до рангу дворянства. При цьому слід пам’ятати, що у 1660 р. у Ніжині були встановлені царські війська і при них бояри і воєводи, які проводили свою політику на місцях. У 1712 р. в Чернігові, Глухові й Ніжині були призначені постійні гарнізони із російських регулярних військ. Із 1717 р. полковниками малоросійських полків почали призначати із росіян, а в 1721 р. відбулося призначення комендантів у Чернігові, Стародубі і Ніжині. Вони тримали під контролем як полки, так і місто.
На суспільно-політичне життя міста, яке у свою чергу проектувалося на культурний розвиток Ніжина, суттєво впливала не лише діяльність адміністративних органів, складні та суперечливі відносини між ними, податкова та фінансова політика, використання місцевих бюджетних ресурсів, але й чисельність населення Ніжина, його соціальна структура, етнічний, конфесійний та професійний склад. 
Говорячи про населення Ніжина досліджуваного періоду, слід зауважити, що збереглися лише окремі статистичні дані, які дають можливість хоча б частково простежити динаміку соціально- та етнодемографічних змін, що відбувалися в місті в цей період. Це завдання ускладнювалося й тим, що при проведенні ревізій та описів враховувалося не все населення міста, а лише та його частина, яка оподатковувалася (поза реєстрацією залишалися представники шляхти та козацької старшини), в інших випадках об’єктом статистичних переписів слугували двори (маєтки). При цьому при статистичних обстеженнях часто не враховувалися жінки та діти, а також представники етнічних та релігійних меншин. Лише в окремих документах наводяться дані про соціальну стратифікацію населення, майже відсутні відомості про його етнічний та конфесійний склад. 
До 1763–1764 рр. історична та статистична наука не мають повних відомостей про чисельність і склад населення міст Лівобережної України. Подушними переписами воно у цей період не охоплювалося. В ревізіях, які слугували засобом здійснення подвірно-майнового принципу оподаткування, враховували лише власників дворів, тобто доросле, як правило чоловіче населення.
Перший докладний перепис населення було здійснено у 1763–1764 рр. Матеріали ревізії 1763–1764 рр. повідомляли про кількість дворів і хат податних верств та про чисельність усього чоловічого населення в них. У Генеральному описі Лівобережної України 1765–1769 рр. в господарствах станових категорій реєстрували усіх чоловіків та жінок, а також членів їх сімей та робітників. 
Більш детальні дані про населення Ніжина містяться у описах Чернігівського намісництва останньої чверті XVIIІ ст., передусім у "Чернігівського намісництва топографічному описі" О.Шафонського. Хоча й тут не враховувалися представники шляхти, духовенства, місцеві чиновники, військові. 
Статистичні дані про населення Ніжина другої половини XVIІ ст. містяться у переписних книгах 1666 р. Згідно з ними в місті у цей час нараховувалося 697 міщанських податних дворів, з яких 198 були ремісничими, 269 – "пашенними", 230 – без визначення роду занять [80, с. 259]. При цьому не враховувалися інші верстви населення міста, які не обкладалися податками та зборами на користь царського уряду: старшина, шляхта, духовенство, козаки. Зважаючи на те, що, за оцінками демографів [173; 196], середньостатистична сім’я в Україні тоді складалася з 5–6 осіб, міщани Ніжина орієнтовно становили від 3 200 до 3 800 осіб. Вже приблизно через три чверті століття (у 1740 р.), як стверджує О.Лазаревський, у місті нараховувалося 827 дворів, з них козацьких, старшинських, купецьких, церковних – 633, міщанських – 194 [158, с. 64]. 
Згідно з ревізією 1764 р. у Ніжині мешкало 6 126 осіб чоловічої статі, що оподатковувалися. Серед них посполитих (коронних, духовних, приватних) було 2361 осіб, козаків (виборних та підпомічників) – 2160, міщан – 980, церковних паламарів – 23, осіб різного звання – 602. У Києві подібного населення у цей час проживало 5 722 особи, у Зінькові – 3 982, Конотопі – 3 439, Прилуках – 3 382, Стародубі – 3 214, Глухові – 3 042, Хоролі – 2 529, Сосниці – 2 336, Гадячі – 2 213, Пирятині – 1 938, Переяславі – 1 927, Ромнах – 1 828, Лубнах – 1789, Чернігові – 1 771, Мглині – 1 740, Новгороді-Сіверському – 1 728, Золотоноші – 1 561, Козельці – 1 492 особи [15, арк. 6 зв. – 12]. Безперечно, ці дані не враховують представниць жіночої статі, а також ту частину населення, що не оподатковувалася, проте вони дають підстави стверджувати, що Ніжин у цей період був одним з найбільших міст Гетьманщини. 
Згідно з даними, які збереглися в Генеральному описі Лівобережної України 1765–1769 рр., у Ніжині в цей час нараховувалося 5 469 жителів чоловічої статі, в тому числі 2 622 міщанина, 482 козака, 324 селянина, 486 купців, 156 підсусідків, 217 відставників, різночинців, канцеляристів, 16 розкольників, 892 найманих робітника та прислуги, а також 105 учнів і 38 іноземців без вказівки на соціальну та етнічну належність [186, с. 23; 48; 49]. 
Схожа картина простежується і в матеріалах ревізії 1782 р., згідно з якими у Ніжині мешкало 11 104 (11 102) особи населення обох статей (без врахування представників шляхти, духовенства, чиновників і козаків). У Зінькові – 7212, Глухові – 6 668, Стародубі – 6 238, Прилуках – 6 177, Переяславі – 5 352, Хоролі – 4 879, Золотоноші – 4 733, Сосниці – 4 605, Конотопі – 4 464, Гадячі – 3 850, Ромнах – 4 319, Пирятині – 4 311, Новгороді-Сіверському – 4 136, Чернігові – 3 873, Мглині – 3 750, Лубнах – 3 100, Козельці – 2 700 осіб [378]. Лише у Києві у 1782 р. населення перевищувало кількість мешканців Ніжина і становило 18 809 осіб, а у 1797 р. – 19 тисяч жителів [136, с. 30]. 
У становому відношенні населення Ніжина на 1782 р. мало наступну структуру (з урахуванням членів родин): міщан – 4905, козаків – 3610, купців – 253 (українських – 163 та російських – 90), селян – 1 197 (державних – 126 і кріпаків – 1071), духовенства – 222, греків – 765, волохів, болгар, персів – 89, охрещених турків – 34, представників нехристиянських конфесій – 27 осіб [89, с. 475–476].
Водночас, за даними Топографічного опису Ніжина, який помилково датовано 1783 р., а насправді відноситься до початку 90-х рр., у місті також проживало 11 104 особи [86, с. 475]. До речі, у цьому документі враховуються представники дворянства, яких налічується 346 осіб. Наводяться дещо відмінні дані стосовно інших станових груп. Зокрема, купців нараховується 631 особа, міщан – 4 985, козаків – 3 383, селян – 518 (казенних – 69 і кріпаків – 449), духовенства – 223, "поштарів" – 141, греків (волохів, болгарів, персів, турків, іновірців) – 977 осіб [86, с. 176]. 
Нерідко в джерелах трапляються різні відомості про кількість населення в одних і тих самих містах. Такі розбіжності можна пояснити повнотою охоплення різних станів населення ревізіями, незацікавленістю окремих верств потрапляти в ревізькі списки, а також недбалістю окремих ревізорів, помилками під час переписування чорнових списків. Наявність у літературі різних даних про кількість населення в тих чи інших містах слід, очевидно, також пояснювати методами підрахунків, що їх застосовували різні дослідники, та неточностями, що виникали в процесі обробки даних. 
Попри все це проаналізовані статистично-описові джерела дозволяють з достовірністю стверджувати, що за чисельністю населення Ніжин був одним з найбільших міст Гетьманщини. 
У середині XVII–XVIII ст. соціальну структуру населення Ніжина складали кілька основних груп: шляхта, старшина, козаки, міщани, купці, селяни, духовенство. Дещо осібно трималися представники грецької громади та російського військового гарнізону, а також "іновірці", тобто особи нехристиянських віросповідань: іудеї, мусульмани. 
Основну частину жителів міста складали українці ("малоросіяни"), які оселилися тут з давніх часів і охороняли південні кордони Чернігово-Сіверської землі. "Історичне життя їх виробило в них, у всіх українців, любов до свободи і незалежності, гордість, недовірливість, хитрість і мстивість, чесність, доброту, привітність, непримиренність до будь-якої грубості, нахабства, неправдивості, відстоює свої права з упертістю" [68, с. 231].
Великоруси, або росіяни, переважно були приїжджі. Вони виконували свої звичаї та традиції, хоча спільність віросповідання особливо не відділяла їх від українців.
Дослідник періоду ХVІІ–ХVІІІ ст. О.Гуржій вказує, що бурхливі події середини ХVІІІ ст. виробили нові системи цінностей, політичної орієнтації і світогляд міщан. Значна частина привілейованих міщан, маючи відповідно до Магдебурзького права свої привілеї, була налаштована консервативно до Гетьманщини. Серед міщанської знаті були помітні постаті, які після себе залишили значну спадщину. "Вона, а також факти з їх біографії дають змогу краще усвідомити ментальність та тогочасного мешканця міста, зрозуміти його життєву позицію. Міщани постійно домагалися від гетьманського правління царського уряду чіткішого визначення їх соціального статусу" [117, с. 252]. Ніжинське міщанство відігравало значну роль у громадському, соціальному та економічному житті міста. Їх позиція проявлялася в складні історичні періоди Гетьманщини, особливо під час виборів 1767–1774 рр.
У період Національно-визвольної війни та після її завершення головним провідником державницької ідеї виступало козацтво, зокрема, Ніжина, яке усвідомило свою відповідальність за майбутнє держави, "вибороло незалежність, здобуло політичну гегемонію в суспільстві, стало державоутворюючим ферментом, головним захисником українського православ’я" [107, с. 63]. Важливу роль у цих процесах відігравали полковники та представники полкової старшини. На них падала відповідальність за захист нової Гетьманської держави і її утвердження.
Від військового хисту полковників, їх освіченості, обізнаності у справах, кадрового підбору помічників залежав розвиток полку як основної адміністративно-територіальної та військової одиниці Гетьманщини. Серед ніжинських полковників були відомі військові та політичні діячі, які входили до кола найближчого оточення гетьманів і відігравали значну роль у формуванні та реалізації загальнодержавної політики. Зокрема, брати Іван та Василь Золотаренки, Григорій Гуляницький, Іван Обидовський у різний час виконували обов’язки наказних гетьманів України. 
У 1653–55 рр. посаду ніжинського полковника обіймав Іван Золотаренко, який був одним з найближчих соратників Богдана Хмельницького. І.Золотаренка пов’язували з Б.Хмельницьким не лише службові, але й родинні стосунки: третьою дружиною гетьмана була рідна сестра Золотаренка – Ганна. Сам І.Золотаренко до призначення на посаду ніжинського полковника очолював у 1652 р. Корсунський полк і був одружений на Іванівні (ім’я невідоме) – доньці чернігівського полковника Івана Аврамовича. У 1654–1655 рр. він виконував обов’язки "гетьмана сіверського" наказного гетьмана українських військ у Білорусі, після звільнення якої від поляків намагався переконати представників місцевої військово-політичної еліти у необхідності запровадити і на їх території гетьманське правління і об’єднатися не з Росією, а з Україною. Смертельне поранення І.Золотаренка під фортецею Старий Бихов завадило втілити ці наміри в життя, хоча він вже мав підтримку своїм задумам в Білорусі. В Ніжині проживала не лише сім’я І.Золотаренка, його мати, а також брат Василь. Відомо, що у квітні 1656 р. ніжинський кушнірський цех продав "пану Василю Нечипоровичу, козаку войска его царского пресв. величества, дом со всем будинком и плецом в месте Нежине, в самом ринку, против рыбного торгу лежачий" [77 а].
Після смерті Івана Золотаренка протягом близько одного року (1655–1656 рр.) ніжинським полковником був його брат Василь. Вдруге цю посаду він обіймав у 1659–1663 рр. В.Золотаренко, на відміну від свого брата-попередника, не володів яскравими політичними та дипломатичними здібностями. Не маючи чіткої політичної орієнтації, він перекидався від одного угрупування козацької старшини до іншого [180]. Після смерті Б.Хмельницького полковник В.Золотаренко підтримував гетьмана І.Виговського у боротьбі проти Москви, брав активну участь у битві проти московських військ під Конотопом, за що отримав шляхетський лицарський титул. Але, усвідомивши, що політика гетьмана не має підтримки козаків, перейшов на бік прибічників московської орієнтації, скориставшись відсутністю в місті полковника Г.Гуляницького, підняв 1 вересня 1659 р. повстання у Ніжині проти польського гарнізону і разом з переяславським полковником Т.Цецурою та його козаками розправився з польськими жовнірами. З цього часу, перебуваючи під впливом ніжинського протопопа Максима Филимоновича, він виступав за зближення України з Росією. Протопоп виклопотав у царя Олексія Михайловича щедроти – право на володіння містом Гомелем "с волостью и уїздом" за участь у заколоті проти І.Виговського та за попередні заслуги. В.Золотаренка обрали ніжинським полковником.
Шукаючи особистої вигоди та задоволення власних владних амбіцій, В.Золотаренко прагнув будь-яким шляхом здобути гетьманську булаву. Проте зрозумівши, що він не зможе отримати гетьманську владу, в період підготовки і проведення Чорної ради 1663 р. В.Золотаренко підтримав свого колишнього суперника і шурина полтавського полковника наказного гетьмана Якова Сомка. Після обрання гетьманом І.Брюховецького В.Золотаренко та Я.Сомко були взяті під варту в Ніжинському замку і через деякий час страчені у Борзні [77, с. 88]. 
Незважаючи на складність політичного життя та військові події, брати Золотаренки зробили вагомий внесок у розвиток культури в Ніжині. Як свідчать джерела, у 1655–1658 рр. на кошти братів-полковників, їх матері, а також ніжинських козаків та міщан був збудований Миколаївський собор – один з шедеврів українського козацького бароко [73; 74, с. 91].
У період між двома полковницькими "каденціями" В.Золотаренка, у 1656–59 рр., посаду очильника Ніжинського полку обіймав Григорій Гуляницький, який мав пропольські зовнішньополітичні погляди і підтримував гетьмана І.Виговського в його антимосковській політиці. У 1658 р. Г.Гуляницький був затиснутий Ромадановським у Варві, звідки він направляв у Ніжин енергійні послання своєму наказному, в яких закликав виступити проти росіян. А в 1659 р. під Конотопом Г.Гуляницький очолив козацькі підрозділи, які виступили проти московського війська. Після поразки І.Виговського ніжинський полковник був усунений з посади і перебрався на Правобережжя. У 1663 р. Г.Гуляницький брав участь у поході П.Тетері на Лівобережжя. А в 1664 р. внаслідок інтриг П.Тетері він був ув’язнений у фортеці Мальборк, з якої 1667 р. був звільнений і приєднався до гетьмана П.Дорошенка. Пізніше служив польському королю [177].
Після В.Золотаренка ніжинськими полковниками були Матвій Гвинтовка, Артем Мартинов, Євстафій Золотаренко, Пилип Уманець, марко Борсук, Яков Жураковський, Ярема Неправ, Степан Забіла. Але в силу того, що більшість із них займали посаду недовго, інші не проявляли особливого інтересу, тому у розвитку культури нічого не зробили.
Серед ніжинських полковників помітною фігурою був також Іван Обидовський (1698–1701), випускник Києво-Могилянського колегіуму, небіж І.Мазепи і його вірний помічник, якого гетьман бачив своїм наступником. У травні І.Обидовський був призначений ніжинським полковником [199 а, с. 106]. У цьому ж році він одружився з Ганною Кочубей у Батурині. Стефан Яворський виголосив на церемонії "Весельное казанье, при благословенном венчании Иоанна з Обедова Обедовского, стольника й полковника Нежинского в церкви Свято-Троицкой Батуринской, названное Виноград Христов" [199 а, с.106], а Пилип Орлик – панегирик.
Як засвідчує історик С.Павленко, І.Ободовський був, очевидно, ознайомлений з планами І.Мазепи, спрямованими проти Петра І. Ім’я ніжинського полковника значилось в доносах, у яких зазначено, що він оточив себе поляками, тобто переселенцями з Правобережжя. І.Обидовський здійснив також деякі реформи у Ніжині [191 а, с. 27]. Коли Петро І у 1700 р. наказав І.Мазепі відправити на Північну війну під Нарву 12-тисячне козацьке військо, то на його чолі був поставлений саме І.Обидовський, який здійснив рейди українських козаків на територію шведів, здобув декілька перемог, хоча до молодого воєначальника зверхньо ставилися більш досвідчені полковники, зокрема свояк, київський полковник Костянтин Мокієвський. В одному з рейдів він тяжко захворів і 31 січня 1701 р. помер у Пскові [158, с. 12]. І.Обидовський був яскравою, освіченою особистістю, проте за короткий термін перебування на посаді ніжинського полковника він не встиг залишити вагомого сліду в культурному житті міста. Після відомих подій 1708 р. сім’я І.Обидовського переслідувалась царським урядом.
Наступним очільником Ніжинського полку був Лук’ян Жураківський (1701–1718) – останній виборний полковник, оскільки у 1715 р. Петро І скасував вибори, і козацькі ради лише визначали кандидатуру, а гетьман призначав полковника за погодженням із резидентом-міністром російського уряду. Обмежуючи права і привілеї української старшини, на посади ніжинських полковників призначалися лише російські дворяни. У 1719 р. полковником став зять гетьмана Івана Скоропадського російський дворянин Петро Толстой, який через рік палко зустрічав у Ніжині О.Меншикова. Наказними полковниками Ніжинського козацького полку служили також І.Хрущов (1727–1742), І.Божич (1742–1746), с.Кочубей (1746–1751), П.Розумовський (1753–1771), А.Жураківський (1772–1782). 
Найдовше, 18 років, обіймав посаду ніжинського полковника Петро Розумовський – небіж гетьмана К.Розумовського. Останній сприяв службовому просуванню свого двоюрідного племінника. За протекції гетьмана у 1753 р. імператриця Єлизавета призначила П.Розумовського ніжинським полковником, для якого через його молодий вік навіть спеціально тримали цю посаду вакантною 2 роки [158, с. 22]. Оселившись у Ніжині, П.Розумовський одружився з донькою Переяславського полковника Семена Сулими Пелагеєю. Фінансовий стан полковника зміцнювався за рахунок місцевих ремісників, які знаходилися під його протекцією, за що отримували певні преференції – звільнялися від "повинностей, громадянських служб, консистенцій". Про це свідчить "Опис Ніжина 1766 року" [77]. На кошти П.Розумовського у Ніжині була збудована Хресто-Воздвиженська церква в районі Магерок. Зведення храму розпочалося ще за життя полковника [77, с. 20], а завершено його вдовою Пелагеєю у 1775 р. 
Помітну роль у суспільно-політичному та культурному житті Ніжина в середині XVII ст. відігравав Роман Ракушка-Романовський, майбутній автор "Літопису Самовидця", який понад 40 років мешкав у місті. Спочатку він був козаком першої полкової сотні Ніжинського полку, учасником Національно-визвольної війни, а з 1659 р. перебував на посаді полкового судді, їздив у складі делегації від Ніжина на переговори до Москви та Польщі. У 1663 р. Р.Ракушка-Романовський брав участь у Чорній раді. Після перемоги І.Брюховецького він обійняв у його уряді посаду генерального підскарбія, впливав на внутрішню та зовнішню політику держави. Після смерті І.Брюховецького Р.Ракушка-Романовський сходить з політичної арени, тікає до Брацлави, де приймає сан священика. Після втрати гетьманської влади Д.Многогрішним Р.Ракушка-Романовський повертається до Ніжина, де працює над "Літописом Самовидця", а потім переїздить служити священиком до Стародуба, в якому і завершує свій знаменитий твір [118, с. 15].
В добу Гетьманщини також зростає роль православної церкви. Як зазначає Н.Яковенко, "з перших днів Хмельниччини релігійні гасла, висунуті війною, піднесли православ’я на небувалий доти рівень панівної релігії на території Козацької держави" [278, с. 244]. Після смерті Б.Хмельницького в період розколу Козацької держави на Ліво- і Правобережну розділилась на дві частини і церква. Діонісія Балабана, якого обрали Київським митрополитом за підтримки І.Виговського, не визнали лівобережні гетьмани. З 1659 до 1685 рр. архіпастирські функції виконували так звані місцеблюстителі митрополичого престолу. У 1659–1661, 1670–1685 рр. цю посаду обіймав чернігівський архієпископ Лазар Баранович, а протягом 1661–1668 рр. – ніжинський протопоп Максим Филимонович, який був обраний у Москві єпископом Мстиславським і Оршанським під духовним іменем Мефодій. 
Фігура протопопа піднялася на тлі тих бурхливих суперечливих подій, які відбувалися в Україні у другій половині XVII ст. Максим Филимонович перебував у вирі складного суспільно-політичного життя цього часу. Дослідник життєдіяльності єпископа Мефодія О.Морозов вважає, що колишній ніжинський протопіп належав до тієї категорії духовенства, яке брало на себе нові на той час функції: дипломатичну діяльність, участь у військових діях, шпигунство і навіть підготовку заколотів [179, с. 9]. Це була енергійна, честолюбна людина, з високим рівнем освіти, про що свідчать його проповіді та активна участь у громадсько-політичному житті. Зокрема, під його наглядом здійснювалося будівництво Миколаївського собору, у якому він служив протопопом. Це був церковний діяч-політик, а тому досить часто потрапляв у різні авантюрні ситуації, які приносили йому скоріш шкоду, ніж користь. 
М.Филимонович притримувався промосковської зовнішньополітичної орієнтації. Після битви під Конотопом, в результаті якої до Ніжина увійшли польські війська, протоієрей очолив опозиційне антигетьманське угрупування і сприяв тому, що козаки та ніжинські міщани під керівництвом В.Золотаренка та переяславського полковника Т.Цецюри вирізали у місті усіх польських жовнірів. М.Филимонович очолив делегацію ніжинців на переговорах з російським князем О.Трубецьким. Промосковська діяльність М.Филимоновича сприяла тому, що у 1661 р. його обрали єпископом і призначили місцеблюстителем митрополичого престолу України. 
У своїй діяльності М.Филимонович відстоював інтереси ніжинського міщанства та купецтва в переговорах з гетьманським та царським урядами. Зокрема, він сприяв об’єднанню ніжинських купців у 1666 р. в єдину організацію, яка завдяки цьому отримала право на безмитну торгівлю на внутрішньому ринку та пільгові тарифи оподаткування при здійсненні зовнішньоторговельної діяльності. 
В.Романовський вважає, що М.Филимоновича слід розглядати не як поодиноку фігуру, а як найхарактернішого представника впливових міських верств, які в тодішній українській політиці відігравали виняткову, можна сказати визначальну роль [208, с. 10].
М.Филимонович був досить відомою церковною та політичною постаттю свого часу, він був особисто знайомий та підтримував стосунки з гетьманами, російськими царями, полковниками, представниками козацької старшини, церковними діячами Інокентієм Гізелем, Лазарем Барановичем, Феодосієм Углицьким, автором "Літопису Самовидця" Р.Ракушкою-Романовським, відомим хорватським місіонером, письменником, філософом, вченим-енциклопедистом, священиком Юрієм Крижаничем та іншими.
З квітня до серпня 1659 р. Ю.Крижанич мешкав у Ніжині, де написав праці "Бесіди до черкасів" та "Усмотреніє про царську величність", у яких обґрунтував свої погляди на відносини України з Росією, виклав свій власний план державного устрою України та вибору її політичного майбуття. Він відстоював ідею національного відродження слов’янства під егідою Московської держави [178]. У своєму творі "Про промисел" Ю.Крижанич згадує про окремі епізоди культурного життя Ніжина [73]. 
Близьким за поглядами та політичною орієнтацією до єпископа Мефодія був його помічник – ічнянський та ніжинський протопіп Симеон Адамович, який також відстоював інтереси міщан і був прихильником союзу з Росією, здійснюючи агентурну діяльність на користь царського уряду. Протопіп був помітною фігурою у розвитку українсько-російських відносинах у другій пол. ХVІІ ст. С.Адамович брав активну участь у діяльності опозиції до гетьмана Д.Многогрішного, возив у Константинополь до патріарха листа з проханням гетьмана, що й було зроблено. Російський цар вступився за Д.Многогрішного і добився зняття з нього прокляття. Після заслання Д.Многогрішного до Сибіру Симеон Адамович намагався увійти в довіру до нового гетьмана І.Самойловича. згодом протопіп почав писати доноси на гетьмана, але цар не повірив йому. В січні С.Адамовича заарештували, судили в Батурині, на якому були присутні Л.Баранович та І.Галятовський як вищі церковні особи. Протопопа вислали до Сибіру, де він почав писати панегірики "Орації" [104, с. 558]. Так зійшов зі сцени один із активних церковних діячів ХVІІ ст., побудувавши свої політичні взаємини на інтриганстві. Доля С.Адамовича певною мірою відбивала відносини ніжинської козацької старшини і міщан, між якими постійно виникали суперечки. Полкова канцелярія часто втручалася в справи магістрату. А тому міщани шукали захисту у царського уряду, який використав ці розбіжності в своїх інтересах, зробив міщан своєю опорою у боротьбі з гетьманом. Особливим інтересом було зменшення податків, які платили ніжинці у царську казну [153, с. 61].
На початку XVIIІ ст. значну роль у церковно-релігійному, громадському та культурному житті Ніжина відігравали митрополит Стефан Яворський та його брат протоієрей Павло. 
Митрополит Стефан Яворський – видатний церковний та культурний діяч, який у різний час був професором та префектом Києво-Могилянської колегії, президентом Слов’яно-греко-латинської академії у Москві, місцеблюстителем Московського патріаршого престолу, головою Священного синоду, у дитячі роки деякий час мешкав у Ніжині і вважав його своєю батьківщиною, хоча народився він на Волині. 
У 1702–1716 рр. на кошти, виділені Стефаном Яворським, здійснювалося будівництво Благовіщенського собору, який пізніше став основою для створення однойменного монастиря. Митрополит також фінансово сприяв живописному та декоративному оздобленню храму та перетворенню монастиря на церковно-освітній центр. Ці благодійницькі задуми допомагав втілити в життя його брат – священик Миколаївського собору Павло Яворський, який успішно забезпечував організаційне та фінансове втілення в життя цього проекту, про що свідчать листи С.Яворського [270; 273]. 
Погляди та діяльність ніжинської козацької старшини, а також церковної верхівки відображають основні тенденції суспільно-політичного життя другої половини XVII – початку XVIIІ ст. на Лівобережній Україні. 
Як бачимо, представники політичної та духовної еліти Ніжина не стояли осторонь від вирішення питань, пов’язаних з подальшою долею України. Не завжди їх політико-культурні орієнтири були історично виправданими, а пропозиції прийнятними, але вони думали про Україну та її народ, зважували, що для неї буде вигіднішим, хоч тут інколи і переважали особистісні та корисливі інтереси, відсутність чіткої визначеності зовнішньої орієнтації, політичний авантюризм.
У другій половині ХVІІІ ст. в українському суспільстві відбулися значні зміни, які були пов’язані з скасуванням гетьманства (1764), знищенням Запорізької Січі (1775), створенням намісництва (1781), закріпаченням селянства (1783), мобілізацією козацької старшини (1785) тощо. У цей час, як зазначає І.Ситий, змінилося не тільки офіційне обличчя Гетьманщини, але й заначною мірою її внутрішнє життя. Єкатерининські реформи вплинули на життя козацької старшини. Вона постачала зі свого середовища кадри для реформованої цивільної та військової адміністрації, нових суддів, різного роду земських посад. Відтак, козацька старшина, поступово перетворюючись на малоросійське дворянство, ввійшла у тісний зв’язок із російською службовою спільністю (дворянство, чиновники) і зовні швидко асимілювалася [246, с. 145]. У цих умовах козацькій старшині треба було підтверджувати своє шляхетське походження.
Зберігся список ніжинського шляхетства 1784 р., який містить факти, що підтверджують їх дворянство чи службове становище. В ньому представлено понад 100 прізвищ ніжинців, які належали до місцевої еліти, серед них досить відомі імена ніжинського полковника Лук’яна Жураковського і його сина Андрія, відомого лікаря і громадського діяча Миколи Мотоніса, сина Р.Ракушки-Романовського Василя, який перебував на "статской службе в Нежинской нижней расправе судьей" [7], ніжинського війта Івана Тернавіота і його батька Петра, генерала Л.Віттейштейна, бунчукового товариша, вертіївського сотника Сидора Армашевського, бунчукового товариша Федора Андрієвського, бунчукового товариша Якова Володьковського та його братів Костянтина і Василя, полкового писаря Стефана Марчевського та інших. Деякі з них були безпосередньо пов’язані з будівництвом храмів, функціонуванням навчальних закладів, розвитком ремесел тощо.
Найважливіше значення цього документа було в тому, що він конкретизує елітне середовище Ніжина, пов’язує він гілки – козацьку і дворянську. Звичайно, не всі вказані вище в документі прізвища пов’язані з розвитком культури в Ніжині, і все ж вони слугували соціально-політичним підґрунтям, яке впливало на розвиток культурних процесів, що проходили в другій половині ХVІІІ ст. в місті.
Характеристика населення Ніжина доби Гетьманщини не буде повною без з’ясування його національної структури, яка відзначалася поліетнічністю. При цьому слід зазначити, що наявна джерельна база, зокрема, описово-статистичні матеріали др. пол. XVII – пер. пол. XVIIІ ст., містять розрізнені відомості про етнічний склад населення міста. Лише у описах Чернігівського намісництва останньої чверті XVIIІ ст. знаходимо статистичні дані про національну структуру Ніжина. Але навіть тут відсутні чіткі критерії групування матеріалу в одну систему за етнічною та релігійною ознаками. 
За даними опису Чернігівського намісництва О.Шафонського, домінуючою етнічною групою були українці ("природні малороси"), яких налічувалося 9839 з 11 104 осіб усього населення Ніжина, тобто 88, 6%. В той час, як за даними демографів, в середньому на території Лівобережної України мешкало близько 95% українців. Росіяни ("великороси"), не враховуючи даних по священно- і церковнослужителям та ченцям, в місті налічували 350 осіб. Решта етнічних груп була представлена наступною кількістю жителів: греки – 765 осіб, волохи, болгари і перси – 89, турки, що прийняли християнство, – 34, іновірних – 27 осіб [89, с. 475–476]. 
Серед етнічних меншин Ніжина найбільш чисельною та організованою була грецька громада. Історія перебування греків у Ніжині веде свій початок з другої половини XVII ст. 2 травня 1657 р. гетьман Б.Хмельницький своїм універсалом надав грецьким купцям значні торговельні привілеї, звільнивши їх від підпорядкування місцевому уряду та надавши право вільної торгівлі [60, с. 66–67]. 
Адміністративну автономію греків також підтверджували своїми універсалами гетьмани І.Виговський, Ю.Хмельницький, І.Брюховецький, І.Самойлович, І.Мазепа, І.Скоропадський, Д.Апостол, К.Розумовський, грамотами та указами російські царі і цариці (Петро І, Анна Іоанівна) [60]. В архіві Ніжинського грецького братства та магістрату зберігалося 57 гетьманських універсалів, царських та архієрейських грамот, якими у різні часи підтверджувалися права та вольності ніжинських греків [60, с. 55; 90, с. 282–287]. Слід зазначити, що більшість з цих універсалів стосувалися усіх без винятку греків, які перебували в Україні. Першим розпорядчим актом, який торкався суто ніжинських греків, був універсал І.Самойловича від 28 листопада 1675 р. Саме з нього розпочалася офіційна історія ніжинської грецької громади. 
Підкреслюється, що хоч ніжинська грецька громада набула завдяки грамотам митрополитів форми "церковного братства", це не була парафія в територіальному розумінні, бо до її складу входили не тільки осілі греки, а й приїжджі. З іншого боку, це не була купецька громада, права якої зазначали українські гетьмани. В релігійному житті до кінця XVII ст. грецьке братство підкорялося київському митрополиту і чернігівському архієпископу, а з початку XVIII ст. – лише Київській митрополії.
Грецька громада у Ніжині спочатку оформилася як релігійне братство. За ініціативи грецьких священнослужителів Фотія, Костянтина та Христофора (Христодула) Дмитрієва у місті було засноване "хрестоносне" братство [120, с. 372–375], точна дата заснування якого не встановлена. Перша згадка про братство зустрічається в універсалі гетьмана І.Мазепи від 11 вересня 1687 р. [60, с. 54–55]. Його юридичний статус був санкціонований 1696 р. грамотою митрополита Київського Варлаама Ясинського та універсалом гетьмана Івана Мазепи, в яких визначалися церковно- та громадсько-політичні права греків [60, с. 12–15, 55–57]. Згідно з цими документами греки отримували право обирати свого пресвітера, який підпорядковувався лише київському митрополитові, заснувати власний судовий орган, школу та шпиталь, а також мати автономну грецьку юрисдикцію. 
Підпорядковуючись Київській митрополії, грецьке братство підтримувало активні відносини з вищою владою в Україні, узгоджувало з нею питання побудови храмів, право вибору пресвітера, збір коштів на різні потреби. При цьому воно перебувало під патронатом Константинопольського патріарха. 
У цей період, як справедливо відзначає К.Харлампович, громадське життя ніжинських греків оформилося у двох організаціях – церковнопарафіяльній та торговельній [267, с. 17]. 
Згідно зі Статутом братства, написаним у 1697 р., брати участь у його зборах, які відбувалися у церкві, могли лише дорослі чоловіки і лише ті, які становили певну користь для братства, тобто на постійній основі займалися торгівлею чи ремісництвом. На зборах обирали раду братчиків та управителів церкви, а також розглядали поточні питання життєдіяльності грецької громади. З числа братчиків обирали "Раду 12-ти", своєрідний судовий орган, який займався переважно розв’язанням церковних справ [88]. 
Як слушно зазначає А.Гедьо, невід’ємною рисою організації ніжинських греків у братство було "торговельно-станове" об’єднання, тобто самоусвідомлення себе як носіїв спільних майнових, торговельних та громадських інтересів, для захисту яких необхідно було здобути певний суспільний статус [113, с. 256]. Саме це сприяло створенню у Ніжині грецької національної громади у розумінні етно-конфесійно-правової спільноти. Проаналізувавши відносини грецького братства з гетьманською та полковою владою, російським урядом, органами міського самоврядування та церквою, К.Харлампович дійшов висновку про існування особливого "грецького стану в Ніжині" поряд з дворянським, козацьким, міщанським, духовно-чернечим станами [267, с. 204]. 
Представники грецької общини за своїм багатством, авторитетом ставали помітними не лише в Ніжині, а й у державі. Свідченням цього є вибори на посаду війта грека Стерія Тернавіота (1714–1718 рр.) та його сина Петра (1727–1750 рр.), які пом’якшували клімат взаємин між місцевим магістратом і грецьким братством. Вони та інші греки були в добрих взаєминах з гетьманами, представниками царської влади. Завдяки авторитету війти могли добиватися більшого результату у столицях, де Петро Тарнавіот бував не один раз, про що свідчить Яків Маркович у своїх "Дневных записках" [65, т. 3, с. 348]. Вхожими до гетьманів були й інші греки. Так, ніжинський грек Самійло Федоров позичив гетьману Данилу Апостолу велику суму для подарунків різним особам у Москві під час коронації 1728 р. Він же був разом з М.Бошняком посередником у листуванні гетьмана з сином, який перебував заручником у Москві. Гетьман Д.Апостол в свою чергу йшов назустріч грекам і видавав їм універсали [137, с. 68].
Грек Іван Христофорович, чи Іван Грек, входив до гетьманського уряду. О.Лазаревський пояснював це підняттям греків як купців, які розпоряджались всією торгівлею у гетьманській Малоросії [159, т. 3, с. 60]. 
Поступово комерція ставала домінуючою складовою діяльності грецької громади [461, с. 9]. З середини 30-х рр. XVIII ст. превалююче місце у ніжинській громаді зайняв купецький чинник, який ставав усе більш значущим у громадському житті греків. Релігійний елемент відійшов на другий план. Церковне братство поступово перетворювалося на купецьку громаду, в якій домінували комерційні інтереси. Про це свідчить і зміна назви братства з "церковного хрестоносного", або "духовного", на "грецьке ніжинське купецьке". У зв’язку з цим зазнала змін і система судочинства у грецькому братстві. У 1736 р. був юридично оформлений "компромісіальний" (посередницький) третейський суд, у якому розглядалися питання, пов’язані з правовим статусом ніжинських греків, захистом їхніх прав і привілеїв. Переважно суд розглядав майнові справи та ті, що були пов’язані з торговельною діяльністю грецьких купців. 
Після скасування Гетьманщини зазнали суттєвих змін умови торговельно-економічної діяльності грецького братства. Царський уряд почав регламентувати зовнішньоторговельну діяльність українських купців, заборонивши своїми законодавчими актами вивіз товарів з українських портів. З цих причин торгівельні центри поступово перемістилися з України до Росії. У зв’язку з цим частина ніжинських грецьких купців переїхала до російських міст. 
Слід зазначити, що юрисдикція грецького магістрату поширювалася не лише на греків, але й на волохів, сербів, болгар, турків та євреїв, які визнавали грецьку віру, культуру та мову. Про динаміку змін у чисельності греків у Ніжині та національний склад грецького братства свідчать статистичні матеріали. Так, згідно з ревізією 1711 р. в грецькій колонії Ніжина постійно мешкало 90 домовласників (греків – 31, сербів і болгар – 13, волохів – 35, молдаван – 11) та 8 "челядників", а також 232 греки, волохи, болгари, що тимчасово мешкали у місті [268, с. 24]. 
Поступово кількість греків у Ніжині збільшувалась. За даними 1765 р., у місті проживало 143 родини, що відносилися до грецької громади: 122 грецькі сім’ї, 10 – волоських, 4 – болгарські, 3 – польські, по одній – з Італії, Сербії, Грузії, 1 – хрещені євреї [268, с. 31]. На 1769 р. у Ніжині також перебувало 130 приїжджих греків, що займалися торгівлею, але не входили до складу братства [268, с. 32]. Ревізія 1782 р. виявила у Ніжині 881 особу, юридично підлеглу грецькому братству та його суду. У національному відношенні серед них було 743 греки, 76 волохів, 9 персів, 14 болгар, 36 хрещених турків [268, с. 32]. В "Описі Чернігівського намісництва" О.Шафонського зафіксовано 765 представників грецької громади, що мешкали в Ніжині (408 – чоловіків та 357 – жінок) [89, с. 474]. 
Хоча греки складали лише близько 6–7% населення міста, вони відігравали визначну роль у соціально-економічному та культурному житті Ніжина. Ніжинське грецьке братство і діючі при ньому храми, школа, бібліотека протягом тривалого часу були важливим осередком грецької культури не лише в Україні, але й у Східній Європі. Саме тут знайшли притулок видатні діячі грецької діаспори брати Софроній та Іоаникій Лихуди, у майбутньому засновники Слов’яно-греко-латинської академії у Москві, певний час жили та здійснювали свою діяльність архімандрит Діонісій, доктор медицини Іван Комнін, професор Афанасій Скида та інші. 
На відміну від греків, євреї не мали таких сприятливих умов для розвитку своєї громади. І хоча вони з’явилися у Ніжині ще у період польського панування, у добу Гетьманщини зазнали гонінь та утисків, обмеження своїх прав як з боку царського уряду, так і від гетьманської влади. Незважаючи на це, євреї оселялися на Лівобережжі. Зокрема, за даними 1738 р., які збиралися на вимогу російського уряду, щоб знати "скільки євреїв, у яких містах, які промисли мають" [132, с. 43], у Ніжині в цей час проживало 25 євреїв [132, с. 45]. На думку І.Каманіна, одним із центрів, навколо якого групувалося єврейське населення, був саме Ніжин [532, с. 47], який приваблював своїм торговельним потенціалом. Топографічний опис Ніжина 1783 р. свідчить, що у цей час в місті проживало 19 євреїв, 8 з яких були купцями 3-ї гільдії, ще 11 міщанами. Кількість євреїв значно збільшилась у кінці ХVІІІ–ХІХ ст.
На розвиток культури Ніжина впливали не лише суспільно-політичні, адміністративні та етнічні чинники, але й економічні фактори.
Ніжин у період функціонування Гетьманської держави був одним із найпотужніших торговельно-економічних центрів Лівобережної України. У місті в цей період активно розвивалося ремісниче виробництво, функціонувала мережа цехових об’єднань, збільшувалися обсяги торгівлі, яка набула міжнародного значення.
Відповідальність за проведення ярмарок покладалася на полкову канцелярію. Вона дбала про спорудження гостинних дворів, складських приміщень для купців, які прибули з Росії, Криму, Польщі тощо, загальних лазень, торгових рядів. У підготовці ярмарків брав безпосередню участь ніжинський міський уряд. За користування гостиними дворами, лазнями, торговими рядами тощо з купців брали гроші. Ці кошти, а також податки по кілька грош на рік, які збиралися з купців і ремісників, використовувалися на укріплення міста, на вогнепальний порох та інші громадські порядки і прикраси.
З середини XVII до середини XVIIІ ст. (1742 р. – грамота Єлизавети Петрівни) гетьмани та царський уряд своїми універсалами, указами та грамотами підтверджували права і привілеї ремісників та цехових організацій, надані польськими королями Ніжину згідно з магдебурзьким правом. Так, гетьман Б.Хмельницький своїми універсалами від 1 серпня 1649 р. та 18 червня 1652 р. взяв під свою охорону майно ніжинських міщан та ремісників, застерігаючи при цьому, що якщо хтось з козацької полкової адміністрації чинитиме утиски, то він буде суворо покараний [144]. "Мы, взявши Нежин под оборону и протекцию нашу, – зазначено в черговому універсалі від 9 січня 1656 р., – суворо напоминаем, абы жоден так з высилков в якой потреби там од нас зосланий, яко теж и мымоежджих, крывды и утяжения панам мещанам нежинским не чинили и вымыслов жодных не вымышляли кожухов, чобут, шлыкув и рукавиц не брали, сами теж жебы по крамам шариты не казали, и жодной речи в оных не вытягивали" [58 а, арк. 14].
У свою чергу 4 серпня 1669 р. цар Олексій Михайлович видав указ, в якому йдеться про надання нових грамот Ніжину, які згоріли під час пожежі у 1668 р., та підтримку розвитку цехів у місті. Крім цього, тут же вказувалося, що представники цехів повинні допомагати храмам, виділяючи кошти "церквам божим на всякие церковные расходы на свечи, и на ладан, и на вино, и на книги, и на ризы, и на всякую церковную утварь, и на колокола, и на всякое церковное строение с своих доходов брацких давали" [85, с. 125]. 
Протягом другої половини XVІІ та XVІІІ ст. урізноманітнилися види ремісничої діяльності, зросла чисельність самих ремісників. 
Як вже зазначалося, за переписними книгами 1666 р., у Ніжині з 642 податних дворів 198 були ремісничими. Ремісничі домогосподарі поділялися за належністю до певного виду ремесел на: чоботарів – 47, кушнірів і м’ясників – по 13, калачників – 11, ткачів та гончарів – по 8, інших – від 1 до 6 [80, с. 244–259]. 
За матеріалами Генерального опису 1765–1769 рр., у Ніжині в той час вже мешкало 480 ремісників більш ніж 40 професій, серед яких найбільш чисельну групу становили кушнірі і бламарники – 125 осіб, шевці – 78, кравці – 60, стельмахи – 29, пекарі та ткачі – по 25 осіб [151, с. 53–54]. За становою належністю ремісники відносилися переважно до міщан, козаків та посполитих, хоча серед них траплялися підсусідки, навіть купці. З 480 ремісників, зареєстрованих Румянцевським описом, до міщан належали 362 особи, козаків – 68, посполитих – 22, підсусідків – 3, купців – 6, до інших категорій (відставні капрали, сержанти й прапорщики) – 19 осіб. Найбільш заможні з них мали підмайстрів, робітників та учнів, хоча більшість обмежувалася допомогою членів своєї родини. Зокрема, відомо, що у 1766 р. на 480 ніжинських ремісників припадало 209 робітників та слуг [48; 49]. 
За даними опису Чернігівського намісництва О.Шафонського, у часи найвищого піднесення економіки міста, тобто у 80-х рр. XVІІІ ст., 8 цехів (кушнірський, чинбарний, різницький, гончарський, ткацький, ковальський, пекарський та музичний) об’єднували 657 майстрів та 380 підмайстрів. За професійною ознакою серед майстрів, зокрема, чоботарів і чинбарів – 164, кушнірів – 87, кравців – 82, бламарів – 53, бондарів – 38, гончарів – 35, м’ясників – 29, шапкарів – 24, ковалів – 21, калачників – 17, столярів – 14, музикантів та ткачів – по 13, каменярів – 12, малярів і живописців – 11, сріблярів та золотарів – 8 тощо [89, с. 476]. 
Дещо інші статистичні дані знаходимо у так званому "Топографічному описі міста Ніжина 1783 року", який слід відносити до більш пізнього періоду – кінця 80–90-х рр. XVІІІ ст. Згідно з цим документом в місті нараховувалося 728 ремісників різних професій, з них "чоботарів – 257, кушнірів – 142, ковалів – 69, кравців – 66, столярів – 58, гончарів і пічників – 48, м’ясників – 41, калачників – 18, ткачів – 14, слюсарів – 8, котлярів – 7" [86, с. 176]. Незважаючи на певні розбіжності у цифрах, ці статистичні матеріали засвідчують загальну тенденцію зростання чисельності ремісників у місті протягом другої половини XVІІІ ст.
Кожний цех мав свій статут, прапор та печатку. О.Шафонський у своїй праці "Черниговского наместничества топографическое описание..." подає детальну характеристику семи знамен ніжинських цехів [89, с. 18].
Серед ніжинських ремісників слід відзначити представників тих професій, діяльність яких безпосередньо пов’язана з розвитком художньої культури, зокрема, музичного, образотворчого та декоративно-ужиткового мистецтва: золотарів, сріблярів, сніцарів (різьбярів по дереву і граверів), малярів, іконописців, гончарів, шевців, музикантів. Зокрема, збереглися дані про існування у Ніжині у досліджуваний період музичного цеху, який діяв згідно з відповідним статутом 1729 р. [275, с. 35], хоча, як свідчать архівні документи, він функціонував і раніше, принаймні з 1652 р. У Відділі рукописів Національної бібліотеки Російської Федерації зберігаються копії гетьманських та полковничих універсалів, наданих ніжинському музичному цеху протягом 1652–1729 рр.: 2 з них – гетьманські (1652 та 1716 рр.) та 8 – полковничих. Вони дають можливість прослідкувати історію цього цеху, стосунки з козацько-старшинською владою [41]. 
Знайдено окремі факти, що свідчать про чисельність музикантів у ніжинському цеху. Зокрема, в 1782 р. їх нараховувалося 13 [89, с. 476]. До складу таких цехів найчастіше входили скрипалі, цимбалісти, дудники, кобзарі, литавристи, довбиші, сурмачі, трубачі. З окремих музикантів створювалися оркестри та ансамблі – "троїсті музики".
Музиканти брали участь в різних заходах: похоронах визначних людей, весіллях, святах, всіляких урочистостях. Так, описуючи приїзд російського посольства до Ніжина для прийняття присяги на вірність цареві 23 січня 1654 р., автор "Літопису Самовидця" зазначає: "Гарматні вистріли, калатання дзвонів, звуки труб і литавр вітали вступ царських бояр у місто" [74, с. 71]. Він також свідчить, що ніжинські музиканти також брали участь у церемонії поховання полковника Івана Золотаренка [74, с. 75].
Важливу роль в розвитку культури Ніжина відіграло й те, що місто було одним із найбільш потужних торговельних центрів Гетьманщини, продовжуючи традиції, закладені ще у першій половині XVII ст. Активний розвиток промислів, ремесел, збільшення кількості населення в Ніжині сприяли розширенню товарно-грошових відносин. Датський посол Юль Юст, який 1711 р. перебував в Україні, свідчив: "Ніжин – велике торговельне місто, укріплене прекрасним валом" [244, с. 147]. 
Активізації життя в Ніжині, крім козаків, ремісників, сприяли як грецькі, так і українські купці.
Вони здійснювали активну внутрішньо- та зовнішньоторговельну діяльність. Заможні купці торгували на найбільших українських та російських ярмарках. 
Як зазначає К.Харлампович, 1765 р. у грецькій громаді нараховувалося 164 чоловіки, що заробляли, з них 2/3 (105 осіб) займалися торгівлею, в тому числі й міжнародною [267, с. 31]. Дещо відмінні дані наводить Т.Круглова, аналізуючи матеріали Генерального опису 1765–1769 рр. [145, с. 123]. Зі 171 іноземного купця, що мешкали у 8 найбільших містах Лівобережжя (Мглин, Ніжин, Новгород-Сіверський, Переяслав, Погар, Полтава, Почеп, Стародуб), 123 були греками, 121 з яких проживав у Ніжині. 
Ніжинські греки мали найбільші капітали серед усього купецтва Лівобережної України. Про розміри капіталів ніжинських грецьких купців свідчать наступні дані. Серед жителів 8 вказаних вище міст, які за Генеральним описом здійснювали господарську діяльність за власні кошти, найзаможнішими були 2 ніжинські греки, що мали статки відповідно 100 та 50 тисяч рублів. В наступній групі, яка мала капітали від 15 до 30 тисяч рублів, з 9 осіб 8 були ніжинськими купцями – греками (волохами, турками) за національністю, від 5 до 12 тисяч капіталу мав ще 21 грек з 27 осіб. Як бачимо, за своїм соціальним та майновим становищем ніжинські грецькі купці не становили однорідну групу. Серед них були купці, які здійснювали значні за обсягом коштів торговельні операції, привозили товари з різних країн світу. Інша категорія купців була менш заможною і здійснювала менші за товарообігом торговельні операції. 
Окрім іноземців, що перебували під юрисдикцією грецького братства, торгівлею у місті займалися ніжинські міщани та козаки, а також російські купці. За даними ревізії 1764 р., торгівлею у Ніжині в цей період займалося 87 міщан чоловічої статі [48, арк. 664–873]. Товари продавалися не лише на ярмарках та базарах, які проводилися кілька разів на тиждень, а й у торговельних лавках. У 1750-х рр. ці та заможні міщани Ніжина мали 260 лавок [275, с. 164], у 80-х рр. XVIII ст. їх кількість зросла до 387 [89, с. 477–478]. 
У 80-х рр. XVIII ст., за даними О.Шафонського, у Ніжині вели торгівельну діяльність 135 українських та російських купців, що входили до гільдій (першої гільдії – 5, другої – 27, третьої – 103) та 122 купці, які знаходилися поза їх межами. Увесь капітал місцевих купців складав понад 142 тисяч рублів. Крім того, в Ніжині здійснювали торговельну діяльність іногородні купці, капітал яких складав понад 12,5 тис. рублів. Проте в обігу, як зазначає О.Шафонський, знаходились значно більші кошти, які доходили до кількох сотень тисяч рублів [89, с. 477–478]. 
Як зазначає О.Гуржій, купець став революціонуючим чинником, який поступово розширював, а потім розривав завузькі рамки національного господарства, створював умови для формування загальнонаціонального ринку [117, с. 220].
З кожним роком обсяги торгівлі у Ніжині зростали. Дані про масштаб та характер торгівлі в Ніжині, асортимент товарів, географію зовнішньоторговельних зв’язків знаходимо в описі подорожі члена російської Академії наук І.Гільденштедта, який перебував у Ніжині у 1774 р: "В Ніжині можна зустріти крам (вироби) найрізноманітнішого походження: європейські, турецькі, кримські, московські, сибірські, тому що тут головний торговельний пункт поміж Росією, з одного боку, Кримом, Молдавією, Валахією, Туреччиною, Данцигом і Ляйпцігом – з другого боку" [792, с. 166]. Ніжин також здійснював зовнішньоторговельні операції з провідними торговельними центрами Польщі, Франції, Італії, Австрії, Угорщини, Балканського півострова.
Як свідчить І.Гільденштедт, для постачання товарів використовувались не лише наземні, а й водні шляхи по Остру, який того часу був повноводною рікою, а також по Десні до села Кладьківка (за 50 км від Ніжина), з якого товари доставляти возами до міста [244, с. 166].
Говорячи про значущість міста як головного торговельного центру Лівобережної України, О.Шафонський зазначав: "Ніжин не лише у Чернігівському намісництві, але й в усій Малоросії одне таке місто, яке торговим називатися може і яке багатьом великоросійським містам у своєму торговельному значенні не поступається" [89, с. 477–478]. 
На це вказував у 1790-х рр. і член Вільно-економічного товариства у Петербурзі В.-Хр.Фрізе: "Найбільш видатним торговельним пунктом Малоросії був Ніжин" [248, с. 34].
Найважливішими осередками торгівлі у Ніжині в досліджуваний період були три щорічні міжнародні ярмарки, що проводилися у дні релігійних свят: Троїцький, Покровський та Всеїдний, кожен з яких тривав півтора-два тижні [49, арк. 2]. Товарообіг ніжинських ярмарків складали сотні тисяч карбованців. Найбільшими у XVIII ст. на Лівобережній Україні були роменські та ніжинські ярмарки. Зокрема, відомо, що за вересень-грудень 1750 р. індукта та евекта (ввізне та вивізне мито) роменських та ніжинських ярмарок складали 4,8 млн крб, тобто 43,3% по всій Лівобережній Україні [247, с. 241–242; 275, с. 162]. Наприкінці XVIII ст. сукупний річний товарообіг ярмарків, що проходили у Ніжині, становив 1,8 млн  крб, у Ромнах – 1–2 млн крб, Сосниці – 1,2 млн крб, Погарі – 1,1 млн крб, Глухові та Кременчуці – по 1 млн крб [89, с. 477–478]. Від продажу горілки та з інших "оброчних статей" Ніжин отримував дохід у розмірі 26 526 крб 70 коп., для порівняння інші міста Лівобережжя мали наступні відповідні показники: Кременчук – 28 725 крб, Полтава – 14 767 крб 26 коп., Чернігів – 10 547 крб. 47 коп., Ромни – 5 795 крб 45 коп., Погар – 5 737 крб [150, с. 52].
Ніжинські купці, накопичивши значний капітал на торговельних та торговельно-посередницьких операціях, почали відкривати мануфактури, фабрики та майстерні. Так, у 1738 р. грецькі купці Юрій та Павло Артино заснували у місті шкіряну фабрику (грабарню) [43; 50], 1765 р. купець І.Тарнавіот відкрив на околицях Ніжина суконну мануфактуру з виробництва шовку і бавовняних тканин [51]. Наступного року купець Б.Іванов відкрив фабрику з виготовлення шовкової тканини, щорічний прибуток якої становив 3 тис. крб [57]. Подібну за профілем виробництва мануфактуру відкрив і купець М.М.Алісов та його син А.М.Алісов [58]. На них працювало 55 вільнонайманих робітників [49, арк. 241]. Для забезпечення фабрик сировиною царський уряд зобов’язував полковників налагоджувати розведення вівчарства, вирощування шовковиць та інше "зелье, к мануфактурному делу потребнія".
Поширення у місті мануфактур, які спеціалізувалися на виробництві шовкових і бавовняних тканин, О.Москаленко пояснює тим, що їхня продукція мала великий попит на українському і російському ринках, а тому кошти, вкладені у такі мануфактури, швидко окуповувалися і підприємства приносили власникам солідні прибутки [186, с. 22–23]. 
Крім мануфактур, в останній чверті XVIII ст. у місті існувало 8 цегельних заводів, 29 кузень, 2 пивоварні, 2 солодовні, 2 миловарних заводи, 2 тютюнові фабрики, горілчаний завод [186, с. 22–23; 187, с. 452–455]. 
Серед ніжинського купецтва було чимало тих, хто займався благодійницькою діяльністю, зокрема, фінансово сприяв будівництву та оздобленню храмів у місті. Так, у 60-х рр. XVIII ст. російський купець М.Алісов виділив кошти на спорудження Успенської церкви [378, с. 465]. У свою чергу, купець Іван Тернавіот, син ніжинського війта Петра Тернавіота (1727–1750 рр.), за власні кошти збудував церкву Іоанна Богослова (1752 р.) [279; 190, с. 225]. За гроші грецького купця Павла Артино (Артинова) у другій половині XVIII ст. було здійснено розпис іконостасу Спасо-Преображенської церкви, про що свідчив напис, що містився у церкві [49, арк. 223]. 
Починаючи з 80-х рр. XVIII ст., Ніжин поступово втрачає своє значення адміністративно-політичного центру Лівобережжя, бо у 1782 р. ліквідовано Ніжинський полк як адміністративно-територіальну одиницю, а Ніжин з полкового перетворився на повітове місто Чернігівського намісництва. 
Як справедливо зазначає О.Ростовська, суспільно-політичне життя Ніжина у XVIII ст. яскраво відбиває динаміку включення Лівобережної України до системи російського самодержавства, обмеження або ліквідації органів місцевого самоврядування, перетворення України на одну з провінцій російської держави. Посилення втручання в усі галузі суспільно-політичного, соціально-економічного, духовно-культурного життя Ніжина, уніфікація і централізм управління витісняють демократичні засади громадського життя міста, нівелюють його особливості та культурно-духовну самобутність [209, с. 46].
Таким чином, у період функціонування Гетьманської держави у Ніжині сформувалися необхідні суспільно-політичні та економічні умови, які стали важливим підґрунтям для активного розвитку культурного життя в місті, що підтверджують конкретні факти, викладені більш детально у наступних розділах роботи.

Розділ II

Житлово-громадське та 
церковне будівництво і його місце в 
культурному житті міста

Суспільно-політичні події, що відбулися в Україні у середині XVII ст., надали потужного поштовху розвитку будівництва у Ніжині. Цьому процесові сприяла низка політичних та соціально-економічних чинників, як загальнонаціонального, так і локального масштабу. Зокрема, утворення Гетьманської держави, набуття Ніжином адміністративного статусу полкового центру, поява нової правлячої еліти – козацької старшини, збільшення чисельності станово вільного та економічно активного населення, насамперед міщанства та городового козацтва, економічне піднесення та пожвавлення внутрішньої і міжнародної торгівлі, концентрація в одному з найбільших міст Гетьманщини значних суспільних функцій та капіталів, а також підвищення загального культурного рівня його мешканців. 
У середині XVIІ ст. через постійні військові дії, які велися на території Лівобережної України, Ніжин був типовим зразком міста-фортеці, в архітектурі якого провідним містоформуючим чинником виступали саме оборонні укріплення. 
Як вказує автор "Літопису Самовидця", фортеця була необхідна Ніжину, як і іншим містам Гетьманської держави, щоб захищатися від зовнішніх ворогів [74, с. 93]. Як свідчать карти французького військового інженера Г.Л. де Боплана, складені ним в Україні під час служби польському королю і видані 1660 р. в Руані, а потім неодноразово копійовані й використані картографами другої половини ХVII ст., майже кожне місто і містечко мало власні фортифікаційні укріплення [63]. 
За свідченням арабського мандрівника Павла Алепського (1654–1655 рр.), у середині ХVІІ ст. на Лівобережній Україні "земля була начинена фортецями, як гранат зерням" [83, с. 2]. Тут були як старі фортеці (Чернігів, Новгород-Сіверський, Любеч, Ніжин), так і нові, збудовані у ХVII ст. (Батурин, Козелець, Глухів, Кролевець, Конотоп). Більшість міст-фортець цього періоду – багатодільні укріплення: п’ятидільні – у Чернігові та Сосниці, тридільні – у Ніжині, Глухові, Борзні, Бахмачі, Новгороді-Сіверському, дводільні – в Любечі, Басані, Батурині, Мені. Міста складалися з укріпленої частини (середмістя, острогів) та неукріплених передмість. У фортецях розташовувалися як військово-адміністративні, так і громадські споруди, торговельні і релігійні центри. Забудова середмістя у цей період була досить насиченою. 
У XVI – на початку XVII ст. Ніжин як місто-фортеця сформувався лише на лівому березі Остра, а з 1624 р. його межі поширилися й на правий берег. Закріплювалися і основні вісі міста у двох напрямках: північному – на Москву та південно-західному – на Київ. Ці дві вісі з’єднувалися центральною вулицею Мостовою, що проходила паралельно руслу Остра. Планування і забудова центральної частини Ніжина визначили майже прямокутні квартали, первинним елементом яких був двір.
На основних гілках-радіусах формувалися ремісничі околиці та передмістя: Нове місто, Магерки, Мигалівка, Ковалівка, Овдіївка, Бабичівка, Вороб’ївка, Ветхе, Біліківка, Будзулівка, Галатівка, Євлашівка, Круча, Козарівка, Лихокутівка, Сидорівка, Шеперівка. Ці райони отримували назви або від імені перших поселенців, або ж від виду занять їх мешканців.
Міський характер у XVII ст. мала забудова лише у межах укріплень. Передмістя мало чим відрізнялись від сільських поселень. Одноповерхові будинки-хати зводились тут у глибині великої ділянки, які використовували під сади і городи. Основна маса щільної міської забудови знаходилась між цитаделлю і валами.
У 60–70-х рр. XVII ст. ніжинська фортеця була відбудована і на даному етапі містобудівельного розвитку вступила у фазу нового підйому [28; 34]. У 1665 р. фортеця була обнесена високим земляним валом. Над нею здіймались 11 дерев’яних башт, на 10-ти з яких були влаштовані гармати. Зовні місто було укріплене частоколом із чотирма воротами – Київськими, Чернігівськими, Московськими та Крупичпільськими. У центральній частині Ніжина розташовувалися три мости, що виходили до міських воріт.
Характерною особливістю у ніжинській фортеці ХVІІ–ХVІІІ ст. відігравав замок, який являв собою земляні укріплення із сімома бастіонами зі східного боку [99]. Перед північними воротами вздовж р.Остер розміщувалися цехгаузи, а зовні – гамазеї. Біля бастіону знаходились артилерійські погреби, які захищала замкова стіна, а в центрі замку – комендантський двір, полкова канцелярія, порохові погреби.
Посередині замку розташовувалася Богоявленська (Замкова) церква, яка була зведена у 1721 р. на місці дерев’яного костьолу і організовувала внутрішньоархітектурний простір.
У 1714 р. під керівництвом інженера-полковника Бреклінга була проведена реконструкція Ніжинського замку "на Вобанів манер": збільшено габарити п’яти наріжних бастіонів, їх профілі доведено до нормативних, модернізовано профілі рову та валу. Згідно з наказом Петра І було відремонтоване усе укріплення фортечної частини Ніжина. 
Під час Північної війни царська влада посилила тиск на Гетьманську державу, що призвело до великих економічних та людських втрат. Занепаду України сприяла також російсько-турецька війна 1735–1740 рр. Тому будівництвом в цей час майже не займалися. Ситуація дещо змінилася у 40-х рр. ХVIIІ ст. У цей період реконструйовуються фортеці у Ніжині, а також Полтаві, Переяславі, Чернігові.
Так, у 1745–749 рр. ніжинський замок знову було перебудовано [20], про що свідчить "План Нежинской крепости с ближним строением", підписаний французьким інженером-полковником Даніелем де Боскетом. Замку було надано геометрично правильних обрисів – витягнутого понад річкою п’ятикутника. На кутах споруджено 5 бастіонів. До замку прибудовано форт, який тримав під прицілом південно-східну, південну та південно-західну ділянки прилеглої місцевості. Межі замку проходили лівим берегом Остра від мосту проти сучасної вулиці Московської на сході, далі вул. Подвойського, пл. М.Заньковецької, вул. Московською до "вилазки" (згодом Водяних воріт на р.Остер). У цей період на території замку розміщувались канцелярія, два муровані порохові погреби, 2 провіантні комори, гауптвахта, житлові будинки. За даними 1765 р., на двох вулицях усередині замку розташувалось близько 60 житлових будинків: на вулиці від Миколаївського собору і до Покровської церкви розмістилося 20 хат з подвір’ями і 13 без них, а на другій вулиці, яка була ближче до Остра, було 14 хат з подвір’ями та 10 хат без них. Недалеко від рову були розташовані "кузницы гарнизонные и солдатские дворы, построены прежними воеводами и комендантами от давних лет". У ніжинській цитаделі дислокувались військові гарнізони: спочатку польський, з 1648 р. – ніжинська сотня, а з 1667 р. – російський гарнізон на чолі з воєводою (з 1708 р. – комендантом). Слід пам’ятати, що після Переяславської угоди 1654 р. фортеці поділялись на штатні, де стояли російські військові гарнізони (Ніжин, Київ, Чернігів, Переяслав), та позаштатні. Поруч з "Планом Нежинской крепости с ближним строением" 1749 р. був поданий список 63 міських будівель.
У другій половині ХVII–ХVIIІ ст. Ніжин неодноразово зазнавав значних руйнувань внаслідок пожеж, а також військових сутичок, хоча фортеця не раз захищала ніжинців від ворогів. Своїми указами та розпорядженнями гетьмани та російські царі сприяли відбудові міста, надаючи Ніжину різного роду преференції. Так, після майже повного знищення Ніжина у 1669 р. московський цар Олексій Михайлович наказав гетьману Дем’яну Многогрішному "на будівництво міста Ніжина ліс возити усього Ніжинського полку мешканцям без вибору, тому що волость Ніжинська вогнем і бусурманською війною вся спустошена" [278, с. 125]. Крім цього, частина податкових зборів, які зазвичай перераховувалися до центральної казни, спрямовувалася на відновлення міста, про що свідчить, зокрема, грамота імператриці Єлизавети від 11 грудня 1742 р., у якій говориться: "з цього часу і в майбутньому в скарб військовий відкупних грошей з Ніжинського магістрату не брати, а бути тим та іншим їх ратушним доходам для міських потреб Ніжинській ратуші як і раніше" [14, арк. 4].
Земля під будівництво купувалася чи виділялася магістратом. Зберігся випис з Книги Ніжинської міської ратуші від 26 липня 1682 р., який засвідчує саму процедуру та умови виділення землі під забудову [258, с. 127].
Потужним поштовхом для розвитку економічного та культурного життя міста, зокрема розвитку архітектури, стало отримання Ніжином статусу полкового міста. Функція центру військово-адміністративної одиниці значною мірою вплинула на характер його планувальної організації, визначала склад адміністративних та громадських будівель. У Ніжині, як і в деяких інших містах Лівобережжя (Чернігові, Глухові, Полтаві, Новгороді-Сіверському, Стародубі), в межах фортеці знаходились не лише військові підрозділи, а й громадські та релігійні об’єкти. Торговельні майдани з приміщеннями розташовувалися як у фортеці, так і за її межами у передмісті, зокрема, біля Спасо-Преображенської церкви. Тут же розміщувалися і виробничі будівлі. Це був центр ремісництва у Ніжині.
За об’ємно-просторовою композицією українські міста досліджуваного періоду поділяють на поліцентричні і моноцентричні. До першого типу відносяться старіші міста: Київ, Чернігів, Новгород-Сіверський, Переяслав, Путивль, Ніжин, Полтава, до другого – молодші – Глухів, Прилуки, Сосниця, Суми. Композиційну роль тут відігравали домінанти і комплекси. Такими домінантами у Ніжині були церковні будівлі, передусім Миколаївський собор. 
Уся територія історичного ядра Ніжина має високу історико-культурну цінність і може розглядатися нині як пам’ятка містобудування, а його північно-західна частина, розташована між вулицями Батюка і Братів Зосимів, у межах якої сконцентрована велика кількість пам’яток архітектури і цінної історичної забудови міста, є унікальним за своїм збереженням історичним міським формуванням Лівобережної України.
Історичну цінність являє собою також планування в межах укріпленої правобережної частини Ніжина і на ділянці між історичним ядром і Введенським монастирем. Найбільш цінними елементами історичного планування є вулиці Московська і Овдіївська. Вздовж них сконцентровані ціні історичні забудови і розташовані пам’ятки архітектури.
Основною вулицею лівобережної частини Ніжина є вулиця Мостова, Московська, Гоголя (з 1881 р.), по якій ішла дорога, що зв’язувала Київ і Москву. Вздовж неї знаходилися найбільш цінні і монументальні пам’ятки архітектури міста: Миколаївський і Благовіщенський собори, церква Іоанна Богослова, а також ряд історичних споруд та приміщень Благовіщенського чоловічого монастиря. У безпосередній близькості від вулиці розміщені грецькі Всіхсвятська та Михайлівська, а також поруч з ними Троїцька церкви. Ці споруди є виразними архітектурними домінантами і разом з іншими історичними будівлями, які розміщені навколо, формували неповторний ансамбль головної вулиці торгового міста. І хоча втрачені нині, а існували у XVІІІ ст., магістрат, каскад торгових лавок в кінці вулиці, дзвіниця і каплиця Миколаївського собору, цінні споруди і звершення Петропавлівської церкви Благовіщенського монастиря та теплої церкви Миколаївського собору, цей ансамбль і нині час викликає сильне враження.
Паралельно Мостовій вулиці зовсім недалеко розташувалися поштова станція та Успенська п’ятибанна церква з дзвіницею, далі – купецькі та інші приватні будівлі, і завершувалася ця домінантна лінія Покровською церквою, яка візуально пов’язана з Успенською. Всі ці приміщення розміщувалися неподалік від цитаделі. Великий відкритий простір, що знаходився на Торговій та Соборній площах між безперервною, але відносно невисокою стіною валів і бастіонів та ланцюгом різних за висотою і силуетами культових та громадських будівель, повинен був виглядати парадно і справляти сильне враження порівняно зі складною сіткою вузеньких вулиць, забудованих невеличкими житловими будинками.
Загалом за своїм функціональним призначенням споруди Ніжина середини ХVII–ХVIII ст. можна поділити на такі основні групи:
оборонні (башти, бастіони);
виробничі (водяні млини, цегляні заводи, броварні, ковальні);
господарські (торговельні будинки, арсенали, провіантські комори);
житлові (будинки козаків та козацької старшини, духовенства, міщан, селян);
адміністративні (полкові і сотенні канцелярії, магістрати, суди, цехові будинки);
системи обслуговування (школи, аптеки, заїжджі двори, пошта, цирульні, "шпиталі", шинки, корчми, кав’ярні, лазні);
культові (церкви, собори, монастирські комплекси, костьол, синагога).
Переважна більшість будівель, в тому числі і виробничих, була дерев’яною та глинобитною, хоча в місті вже були і цегляні будівлі. При цьому слід зазначити, що дерев’яні та цегляні споруди були однаковими за своєю об’ємно-просторовою структурою. Домашній спосіб виробництва, ремесло та перші мануфактури не потребували зведення спеціальних будинків, відмінних від звичайних господарських споруд.
Муровані будови житлового, адміністративного, навчального та інших призначень збереглися в Ніжині в невеликій кількості, хоча саме тут, а також у Києві та Чернігові їх зводилося у цей час найбільше. Фактичних відомостей про ці будинки також залишилося небагато. Проте можна стверджувати, що адміністративні, господарські та житлові будівлі являли собою розвинені типи "хати на дві половини". 
У цей період практично не існувало принципової різниці між житлом ніжинської козацької старшини і простого народу. Вона полягала хіба що у розмірах будівлі та її зовнішньому оздобленні. Однак поступово, із зростанням майнового стану верхівки місцевого козацтва, цей найпростіший тип житла ускладнювався. Дахи будинків були досить високими і вкривались тесом, гаптом, очеретом або черепицею. На дворах козацької старшини та купців розміщувалась велика кількість господарських будівель, сараїв, кухонь, лазень, погребів тощо. Цей тип будівництва зберігався і в районі, де з кінця ХVІІ ст. мешкала грецька громада. 
Ніжин ХVІІ–ХVІІІ ст. був не тільки містом-фортецею, а й потужним торговельним центром в Україні, що сприяло будівництву у місті спеціалізованих торговельних комплексів. На ярмарковому майдані були збудовані одноповерхові торговельні ряди (деякі з них збереглися до нашого часу), а також дерев’яні рундуки та крамниці. Для приїжджих купців відкривалися гостині двори. Грамота Ніжину на самоуправління (1625 р.) вказувала на наявність у місті двох гостиних будинків: "Будинок гостиний один в місті для купців, які з інших міст приїздять, а  другий на предмет для купців московських" [37]. 
У зв’язку з тим, що представники ніжинської грецької общини займалися переважно торгівельною діяльністю, майже усі їх приміщення мали відповідне (торговельне) призначення. Під їх житловими будинками знаходилися льохи з продуктовими товарами. Як зауважує А.Єршов, до льохів був подвійний вхід – "один з довгастого фасаду, поруч з головним входом до самого будинку, другий з середини, в фундаментальній стіні, що розділяє будинок вздовж на дві половини" [123, с. 317].
Навіть під будинком грецької школи знаходився довгий підвал, який використовувався для збереження товарів. Подібну структуру мали і келії Благовіщенського чоловічого монастиря, збудовані у 20-х рр. ХVІІІ ст., перший поверх яких був житловим, а підвальне приміщення слугувало складом для товарів та провізії (в цьому немає нічого дивного, бо ніжинський, як і інші монастирі того часу, здійснювали значні торговельні операції). 
Згідно з "Описом Чернігівського намісництва" (1779–1781 рр.), у Ніжині функціонували 222 дерев’яні лавки, серед яких: "різницьких – 30, шинкових – 44, кушнірських – 18, "дріб’язницьких" – 36, залізних – 25, з красними товарами – 58, рибних – 11", а також 43 цегляні, з яких "суконних – 7, дерев’яних – 6, бакалійних – 20, з красними товарами – 10" [27, арк. 123]. Всього нараховувалося близько 270 торговельних приміщень.
У ХVІІ–ХVІІІ ст. основу рядових забудов складали садиби і двори, інколи зустрічалися бездвірні житлові будинки. Про величину садибних ділянок у середині ХVІІІ ст. свідчить згадуваний план Д. де Боскета 1749 р., який складався при ніжинському полковникові С.Кочубеї. Житлові будинки цього періоду розміщувались у глибині двору і саду. Торгові і казенні будівлі, що належали магістрату, а також будинки представників грецької громади зводилися фасадами на вулицю.
Слід вказати і на деяку оригінальність приміщень з національними рисами забудови у грецькому кварталі. М.Сторожевський зазначає, що лише в Ніжині і залишилися сліди грецького елементу в декількох уцілілих грецьких будовах, які представлялись своєю архітектурою ніби маленькі фортеці, де за залізними ґратами і міцними засувами проживали греки. Довгі, незручні в розташуванні будинки з вузькими вікнами, часто з залізними ґратами великими зовнішніми віконницями і міцним залізом оббитими одностулковими [251а, с. 31]. Однією чи двома стінами повернутими на вулицю.
У другій половині ХVІІ ст. у більшості міст Гетьманщини переважало дерев’яне будівництво. Так, у Прилуках, Миргороді, Гадячі, Полтаві, Лубнах у цей час не було жодної мурованої будівлі. У Новгороді-Сіверському мурованими були лише Успенський собор та фортечна брама (Спасо-Преображенський монастир знаходився поза межами міста) [107, с. 91]. На цьому тлі Київ, Ніжин та Чернігів виділялися серед інших міст Гетьманщини значною кількістю мурованих споруд, як культових, так і громадських та житлових будівель. 
Подальший розвиток мурованого будівництва потребував збільшення обсягів виробництва цегли. У свою чергу це сприяло появі цегельних заводів. Відомо, що у другій половині ХVІІІ ст. у Ніжині діяло 8 подібних підприємств [89, с. 465]. Збереглися деякі документи, які свідчать про їх наявність у місті. Так, у районі Лихокутівки жив "каменний мастер" Карпо Ляховченко. Цегельня була також і біля Овдіївської греблі недалеко від Хресто-Воздвиженської церкви, цегла з якої використовувалася полковником П.Розумовським при будівництві цього храму. У Описі Ніжина 1766 р. також вказані міщани, які займалися виготовленням цегли і перебували під протекцією П.Розумовського [77, с. 180–183]. У 1773 р. був створений адміністративний план міста Ніжина як місторегулюючий документ згідно з указом 1763 р. "О сделании всем городам их строениям и улицам специальных планов по каждой губернии особо".
У другій половині ХVІІІ ст., коли послабилася військова загроза і відповідно зменшилась роль оборонних чинників, в архітектурі посилюється контроль за процесом забудови міст як з боку гетьманської влади, так і царської адміністрації. На відміну від попереднього періоду, коли розміри і форми, а також художньо-стильові особливості об’єктів визначали переважно замовники, у ХVІІІ ст. зростає значення проектування та роль професійних архітекторів. Розпочинається масове будівництво адміністративних споруд – приміщень полкових і сотенних канцелярій, судів, магістратів та ратуш. Їх авторами були вже не будівельники-самоучки, які входили до будівельних цехів чи артілей, а архітектори, котрі мали професійну освіту. В цей період архітектор з вільного підприємця перетворився на державного службовця. Він користувався неабияким авторитетом, оскільки архітектуру вважали "знатнейшим из художеств". 
Завдяки залученню до будівництва професійних архітекторів поліпшується культура і якість мурування, зростає роль тиньку. Урізноманітнюється планово-просторова типологія споруд, з’являються перші стандарти будівель. Все більше простежуються розбіжності між елітарною і масовою, дерев’яною і мурованою архітектурою. У цей період більш широко використовуються для зовнішнього оздоблення скульптурний декор та поліхромія.
У будівництві громадських та культових споруд Ніжина ХVІІІ ст. значну роль відіграли професійні архітектори А.Квасов, А.Карташевський та інші.
Багато років працював в Україні відомий російський зодчий Андрій Квасов, котрий здобув професійну освіту в 1734–1744 рр. в Петербурзькій "Канцелярии от строений", де вивчав теорію архітектури і застосовував на практиці отримані знання в реальному проектуванні та будівництві. За його проектами було збудовано чимало відомих споруд в Російській імперії: палаци О.Розумовського, імператриці Єлизавети Петрівни в Царському Селі та Пулково, Смольний монастир у Петербурзі та інші. У 1748 р. А.Квасов приїхав в Україну для будівництва палацу графа О.Розумовського у Козельці. І з цього часу архітектор працював під безпосереднім керівництвом гетьмана К.Розумовського. З 1752 р. він очолював "Будівельну експедицію спорудження міст Глухова та Батурина", керував архітектурною школою у Глухові. В цей період А.Квасов брав участь у будівництві у Козельці собору Різдва Богородиці та дзвіниці (1752–1764 рр. разом з І.Григоровичем-Барським) та Трьохсвятительської церкви (1755 р.) в селі Лемеші – батьківщині Розумовських, будинку Канцелярії Київського полку (1756–1757 рр.) та інших споруд. Після нищівної пожежі 1748 р. у Глухові А.Квасов розробив проект відбудови міста, спроектував палац і парковий ансамбль К.Розумовського (1751–1757 рр.).
У 1757 р. петербурзька "Канцелярия от строений" вимагає від А.Квасова повернутися до столиці. К.Розумовський, даючи позитивну характеристику діяльності архітектора в Україні, просить Сенат у своєму листі від 15 березня 1757 р. залишити його ще на декілька років: "Многие каменные церкви в погоревших городах Нежине, Глухове и прочих – требует при новом их сооружении лучшего распорядка и строения как в архитектуре, так и в других регулярных городовых учреждениях. А к такому немаловажному намерению в Малой России не имеется ни единого архитектора, которому бы по его искусству поручить было выше помянутые строения. Того ради ... прошу повелеть для … прописанных нужд ... архитектора Андрея Квасова определить архитектором в Малую Россию на том же жалованье, которое он теперь от команды своей получает" [55, арк. 2 зв. – 3]. Незважаючи на клопотання гетьмана, А.Квасов був змушений повернутися до Росії [188].
Другий період діяльності архітектора в Україні припадає на 1761–1778 рр. Скориставшись імператорським указом від 1762 р., згідно з яким архітекторам, що перебували "за штатом", дозволялося знаходити собі роботу згідно з бажаннями і можливостями, А.Квасов звільняється з "казенної" служби у Петербурзі і, уклавши угоду з К.Розумовським на вісім років, 1763 р. приїздить до України [206, с. 123]. У цей час А.Квасов курує будівництвом Троїцького собору у Глухові. На цей період припадає діяльність архітектора й у Ніжині. У донесенні Колегії від 22 квітня 1765 р. А.Квасов звітував про свою діяльність протягом 1763–1765 рр. У доповненні до звіту архітектор подає перелік споруд та комплексів, до будівництва яких мав те чи інше відношення. Документи свідчать, що А.Квасов у цей період керував будівництвом чотирьох храмів у Ніжині [229, арк. 1 зв. – 2 зв.]. На жаль, він не вказує, які саме церкви були збудовані в місті. Відомо, що в ці роки у Ніжині збудовано Покровську (1757–1765), Успенську (1760-ті рр.), Хресто-Воздвиженську (1766–1775) церкви та Введенський собор (1775–1778). Можливо, до будівництва саме цих православних храмів і був причетний А.Квасов. Хоча у нашому розпорядженні немає достатніх документальних підтверджень цьому. З’ясування цього питання потребує подальшого наукового дослідження. 
Проте точно відомо, що за наказом Колегії А.Квасов проектував магістрат у Ніжині. "План" цегляного магістрату, а також кошторис на його будівництво були подані на затвердження президенту Малоросійської колегії П.Рум’янцеву-Задунайському. В ордері на ім’я директора державного будівництва в Глухові П.Мещерського від 13 травня 1771 р. президент висловив думку "о выгодностях" проекту і дав згоду на його реалізацію [48, арк. 12 зв.]. Проект відповідав вимогам замовників – членів Ніжинського магістрату і загальним тенденціям розвитку архітектури того часу. Мистецтвознавець Н.Новаковська, яка вивчала діяльність А.Квасова на території України, вперше встановила, що ніжинський магістрат було збудовано не пізніше 1771 р. [188, с. 20].
Дослідник О.Морозов виявив у Центральному державному історичному архіві України в м.Києві кошторис, який був складений у 1771 р. і підписаний архітектором А.Квасовим. Ніжинський магістрат – це "дом на углу, длина 24 1/3 саженей, вышина 6 саженей. Над серединой с медзанином вышиной 5 1/2 аршин. В нижнем этаже лавок больших и средних со сводами 15. Жилых покоев больших и малых со сводами… (н. р. з.) Сени с 2 лестницами, со двора крыльцо с галереею на столбах. В верхнем этаже зало большое овальное на углу к улице. Комнат больших и малых 12. Подле зала проходных малых комнат 2. По обоим сторонам дому – двои въездные во двор ворота. Лавок для отдачи в наем больших и малых 14. Пред лавками проходные галереи с аттиками и колоннадами. Под домом, ежели потребно, можно сделать погреба под всеми, или сколько надобно. Равно и под лавками".
Кам’яний магістрат у Ніжині був збудований у зв’язку з розпорядженням місцевого міського магістрату із суми канцелярії скарбу Малоросійського у 1779 р. у сумі 3000 крб.
Таким чином, Ніжинський магістрат був двоповерховою спорудою, перший поверх якої складався з приміщень і аркади, що оперізувала увесь будинок. На другому поверсі розміщувались адміністративні приміщення. Можливо, що службові кімнати займали також верхню частину будівлі та башту, якій належало центральне місце в загальній композиції споруди. Ця башта, трохи роздроблена у членуванні, була увінчана декоративною верхівкою і надавала будинкові магістрату виразного силуету.
У цій споруді знаходимо використання творчо переосмисленої системи класичних ордерів, з їх арками, склепіннями, декоративними колонками. Суцільне кільце галерей з рустованою аркадою першого поверху в сполученні з балконами в центральній частині будинку надавали його архітектурному виглядові легкості і стрункості. На думку мистецтвознавця В.Січинського, будинок ніжинського магістрату (його ще називають ратушею) посідає виняткове місце серед аналогічних будівель в Україні кінця ХVІІІ ст. [243, с. 115].
На жаль, приміщення Ніжинського магістрату декілька разів горіло [44]. Останній раз це було у ХVІІІ ст. "Ніжинський літопис" повідомляв: "1798 мая 7 против 8 числа пожар сделался в городе. Погоріли церков Николая з большим колоколом, все купеческие ряды и городской магистрат". Після цієї пожежі за його відбудову взявся відомий чернігівський архітектор Антон Карташевський, який склав креслення і його план.
Потребувало ремонту приміщення і у ХІХ ст. Безвідповідальне ставлення місцевої влади до будови призвело до її руйнації. 
Ніжинський магістрат відігравав важливу роль у забудові адміністративного центру міста. Він об’єднував комплекс торговельних рядів, які створювались за участі відомого українського архітектора Антона Карташевського, котрий багато років працював на Чернігівщині і був одним із керівників губернської креслярні наприкінці ХVІІІ – початку ХІХ ст. Архітектор збудував за проектом Дж.Кваренгі Спасо-Преображенський собор у Новгороді-Сіверському, а також різні адміністративні будівлі, навчальні заклади, житлові будинки тощо, в тому числі і в Ніжині. Він був прихильником стилю класицизму, і це помітно в його ніжинських спорудах, зокрема в добудованій Всіхсвятській церкві. 
Різного роду торговельні будівлі становили невід’ємну частину забудови ніжинських площ ХVІІІ ст. В цей період у Ніжині та інших полкових містах існували торговельні споруди кількох типів: універсальні (гостині двори), спеціалізовані (торговельні ряди) та точкові (лавки, крамниці, шинки тощо). Характерною ознакою торговельних будівель стають відкриті галереї перед входами, які утворені колонадами, арками або поєднанням цих елементів. Торговельні споруди цього часу розташовувались найчастіше по периметру або в два ряди посередині площі. Як свідчать креслення торговельних об’єктів Ніжина ХVІІІ ст. та їх зображення на світлинах першої половини ХХ ст., споруди, спроектовані А.Карташевським, – це вузькі і довгі одноповерхові будівлі, які складалися з однакових частин-крамниць. З двох сторін до будівель примикали галереї у вигляді колонад. У 1780 р. А.Карташевський також брав участь у реконструкції ніжинського магістрату, перебудові будинку Пилиповича, який на той час виконував функції "присутственного места", а також інших споруд міста.
7 листопада 1775 р. була стверджена постанова російського уряду про "Учреждения для управления губерній Всероссийской империи, яка торкнулася і України, бо її територія переводилась на новий адміністративний устрій. По всіх губерніях почали зводитися будівлі казенних і міських управлінь з "імпонуючими фасадами, щоб стверджувати в очах населення престиж влади" [115, с. 125]. І це торкнулося не лише губернських, а й повітових міст, де згідно з указом повинні були готувати 3 корпуси для казенних судових і адміністративно-поліційних закладів (повітовий суд, нижня розправа, нижній земський суд), корпус для міських закладів (магістрат), місце зберігання повітової скарбниці та – швидше як виняток – додаткові будівлі для банківських контор, як у Ніжині відповідно до указу Сенату від 9 литопада 1781 р. "Об учреждении банковых контор в Новгороде, Пскове. Твери, Нежине, Киеве, Курске, Харькове, Тамбове, Орле, Туле" [110, с. 153].
Архівні документи, які пов’язані з листуванням малоросійського генерал-губернатора П.О.Рум’янцева-Задунайського та малоросійського губернатора А.С.Милорадовича між собою та з ніжинським полковником А.Я.Журавським, засвідчують, що влітку 1781 р. адміністрація міста опікувалася зведенням 18 корпусів повітових присутственних місць. Крім цього, використовувалися і порожні будівлі міста. Так, 26 червня 1781 р. А.С.Милорадович у листі до П.О.Рум’янцева-Задунайського сповіщав: "Під час огляду мною казенних у місті Ніжині будівель знайдено там збудованими на міській землі два казенних відомства київської губернської канцелярії кабаки, із яких в одному дві спочивальні і сіни, а в іншому три спочивальні, коли вони, ким і на яку суму збудовані невідомо. А коли вони нині стоять пусті і можуть без використання прийти у старість, то чи не звелено буде Вашою Величністю ті кабаки використати на новозбудовані у м.Ніжині будівлі".
Полковник А.Я.Журавський отримував від А.С.Милорадовича креслення планів забудов та відповідні кошти на заміну солом’яних дахів, вікон, печей, заміни підвалин дубами, дахів дранкою тощо з метою їх укріплення. На кожне повітове місто для цих потреб виділялося 140 крб 93 коп.
Слід зауважити, що варіантів забудови адміністративних приміщень у повітових містах було декілька: нове будівництво, купівля нових приватних будівель і перебудова існуючих казенних будівель. Всі види забудови спостерігалися в Ніжині. За ними слідкував полковник А.Я.Жураковський під контролем А.С.Милорадовича, який слідкував і за будівництвом ніжинського магістрату, про що свідчить донесення на ім’я малоросійського губернатора самого магістрату. Полковник А.Я.Жураковський просить дозволу у А.С.Милорадовича відпустити йому 74 крб 49 коп., які належать магістрату, на будівництво адміністративних приміщень. Довідавшись про це, члени магістрату виступили проти, зазначивши: "… по велінню Вашої Величності магістрат здійснює нині знову дерев’яне будівництво магістерського будинку по даному від вашого Високої Величності плану, а крім того завершує і кам’яну будівлю, то у зв’язку з цим гроші магістрату самим потрібні" [54].
А.С.Милорадович у ордері на ім’я полковника А.Я.Журавського вказав, що у зв’язку з будівництвом для міста Ніжина "магістратської дерев’яної будівлі, зведення якої вже розпочато, то гроші залишаються за ним [54, арк. 249]. А на ім’я магістрату малоросійський губернатор підтверджує, що гроші 74 крб 49 коп. "залишаються при магістраті ніжинському на поправку за планом, поданим від мене, магістратського корпусу" [54, арк. 250].
Ніжинський полковник А.Я.Журавський у своєму рапорті від 7 серпня 1781 р. А.С.Милорадовичу сповіщає, що у Ніжині 21 липня розпочато будівництво казенних приміщень. А через рік 2 травня 1782 р. він у подібному ж рапорті констатує, куди і скільки витрачено грошей на різні матеріали та предмети, зокрема, доставлених у Ніжин із різних міст – меблі і речі, які використані в нові казенні будівлі. Потребують оплати столяри за виготовлення вікон, ковалі – за кутки (трикутники), а гончарі – за кахлі.
Всі ці архівні документи засвідчують, що у Ніжині проводилася робота з будівництва різних казенних приміщень. Через чотири роки А.Шафонський зазначав, що "достопримечательных зданий сем городе никаких не обретается, а все оно не великолепное и больше деревянное… Казенных судебных домов деревянных три, каменный один, в котором банковая контора, амбар каменный 1, где уездный казначей казну содержит и где прежне таможня бывала… да один каменный дом для бывшего нежинского магистрата недостроенный" [89, с. 463]. Це ще одне свідчення, що казенні будівлі у Ніжині та й у інших повітових містах не були ще доведені до завершення.
Відзначимо ще декілька світських будівель, які було споруджено у Ніжині у др. пол. ХVІІІ ст. Серед них – грецький магістрат. У 1785 р. Катерина ІІ підтвердила дарчі грамоти, підписані Петром І 11 березня 1710 р., про надання ніжинським грекам відповідних пільг, але перейменувала назву суду братства в Ніжинський грецький магістрат. У зв’язку з цим постало питання про побудову спеціального приміщення для магістрату, яке було зведено неподалік від міського площі перед Всіхсвятською церквою. На жаль, будівлі магістратів не збереглися.
Оригінальним зразком світської архітектури українського бароко ХVІІІ ст. є двоповерховий будинок на сучасній вулиці Гребінки (№21), який зберігся у первісному вигляді, два одноповерхові будинки поштової контори (70-ті рр. ХVІІІ ст.), що виходили фасадами на вул. Поштову, будинок, в якому пізніше (у ХІХ ст.) розміщувалося Ніжинське народне училище на вул. Судейській (тепер вул. Гребінки), мідноливарний завод братів Чернових (нині вул. Студентська, №7) та інші.
Архітектурний комплекс будівель поштової контори ХVІІІ ст. в Ніжині – єдиний серед подібних, який зберігся в Україні. До його складу входили, окрім будинку контори, у якому знаходилися апартаменти директора і готель, ще й два флігелі (будинок станційного наглядача та ямської) та приміщень конюшні, каретника і фуражного складу. Ці споруди були невеликими за розмірами та скромними за архітектурним оформленням, що було типовою ознакою подібних будівель.
Таким чином, житлово-громадська забудова Ніжина у ХVІІ–ХVІІІ ст. була тісно пов’язана з соціально-політичними процесами, що відбувалися на Лівобережній Україні в період існування Гетьманської держави, і пройшла шлях від використання найпростішої форми – "хати на дві половини", характерної саме для національної архітектури, до втілення більш складних, притаманних українському бароко, а у другій половині ХVІІІ ст. – класицизму з обов’язковим проектуванням споруд архітекторами. 
Громадське та приватне будівництво Ніжина є типовим і для інших полкових міст України. Зазначимо, що у будь-якому із них увага зверталась на забудову центру міста. Саме тут зосереджувалося найбільше цінних і цікавих у архітектурному відношенні споруд. Серед них чимало видатних пам’яток архітектури, які є невід’ємною складовою частиною української культури і засвідчують пошук ніжинських будівничих, втілення ними в архітектуру нових тенденцій містобудування. 
Провідним функціональним типом в архітектурі Ніжина впродовж усього періоду Гетьманщини були православні церковні споруди, які виконували цілий комплекс духовних, суспільних та освітніх функцій і були важливими осередками культурного життя міста. 
Важливе місце в архітектурі середини ХVІІ–ХVІІІ ст. посідало храмове будівництво. Справжньою прикрасою міста були збудовані протягом цього періоду муровані храми. "Не много найдется у нас в России, а тем более в Малороссии уездных городов, которые бы могли поспорить с Нежином по обилию святых храмов, в нем находящихся. С какой бы стороны вы не подъезжали к Нежину, храмы эти открываются взорам в иных местах за верст 10–15 и более, поражая своей численностью и благолепием", – писав священнослужитель ХІХ ст. А.Хойнацький. У ХVІІ ст. переважна більшість храмів на Лівобережжі України була дерев’яною. Так, у Гадячі усі 6 парафіяльних храмів, збудованих у цей час, були дерев’яними [62, т. 10, с. 799], у Прилуках – два з чотирьох [274, с. 660], у Миргороді усі три – дерев’яні [202, с. 534] тощо. Переважали дерев’яні культові споруди й у Ніжині. Зі 131 храму у містах, містечках і селах Ніжинського полку 129 були дерев’яними [62, т. 10, с. 779]. Основним конструктивним матеріалом для їх будівництва були сосна, дуб, липа, граб, які обтісувалися на чотири канти. Ці споруди зводилися без цвяхів, бо вони іржавіли від вологи, а іржа роз’їдала деревину, послаблюючи міцність споруд. 
В українському мистецтвознавстві існує декілька точок зору щодо еволюції дерев’яного культового будівництва в Україні в цей період. Видатний дослідник української архітектури Г.Павлуцький ще в 90-х р. ХІХ ст. висловив думку про те, що "до українських дерев’яних церков неможливо прикласти жодної з відомих європейських мистецько-історичних схем. Не можна їх віднести ні до готики, ні до ренесансу, ні до бароко. Вони самі становлять стиль. Цей стиль природно випливає з будівельного матеріалу. Стиль цей протягом віків зберігся без змін. Історичні стилі впливали на наші церкви, але не змінили національного стилю і його місцевого характеру. Українське дерев’яне церковне будівництво є мистецтво національне тому, що переробило і переплавило всі чужі елементи, як візантійські, так і західні" [192 а, с. 1]. Його підтримує мистецтвознавець В.Січинський, який теж високо оцінював дерев’яну архітектуру України ХVІІ–ХVІІІ ст. Він зазначав: "Велика культура українського дерев’яного будівництва старих часів створила настільки своєрідні зразки, такі вироблені типи будов та окремі форми, що у світовій літературі українська архітектура, й особливо дерев’яні церкви, фігурують під назвою українського типу, відмінного не тільки від дерев’яних будов Сходу й Заходу, але також інших слов’янських народів" [243, с. 108]. У свою чергу, Д.Антонович вважає, що "процес постійної еволюції і зміни форм української церкви ні на хвилину не вгасає, а весь час невпинно поступає, що приводить до того, що в кожному столітті радикально міняється не тільки зовнішній вигляд церкви, але і поземний її план, застою в процесі постійної еволюції форм немає" [100, с. 160]. Така точка зору, на наш погляд, виявляє найбільш науковий підхід до проблеми еволюції дерев’яного церковного будівництва в Україні.
У другій половині ХVІІ–ХVІІІ ст. на Лівобережній Україні широко застосовувалось будівництво з дерева – від складних фортець та храмів до простих господарських будинків. Споруди ці з часом зникали через часті пожежі та перебудови міст. Світські дерев’яні будови, замки, башти та дзвіниці не дійшли до наших днів. На Лівобережжі не збереглося також жодної пам’ятки дерев’яної культової архітектури ХVІІ ст., водночас до нас дійшли храми, збудовані протягом наступного століття. 
За свідченням датського посла Юля Юста, котрий переїздив через Ніжин у 1711 р. під час своєї подорожі до Москви, в центрі міста стояли "дві чудові, великі, дерев’яні церкви прекрасної архітектури" [243, с. 108]. Протягом ХVІІ – першої половини ХVІІІ ст. у Ніжині існувало не менше десяти дерев’яних церков (більшість мурованих храмів міста була збудована на місці дерев’яних). Серед них Троїцька, Іоанно-Богословська (1619), Покровська (1636), Спасо-Преображенська, Петра і Павла (1620), Хресто-Воздвиженська, Вознесенська, Кузьми і Даміана, Василівська, Костянтина і Олени (1636), Іллі (1660), а також у Ветхоріздвяно-Георгіївському монастирі Різдва Богородиці та Іоанна Хрестителя церкви тощо. Проте, на жаль, жодна з пам’яток дерев’яної сакральної архітектури Ніжина не збереглася. Зникли дерев’яні храми і в інших полкових містах, бо у 1801 р. російський Синод заборонив не тільки будувати нові церкви "в малоросійському стилі", а й ремонтувати старі. А це були неповторні у художньому відношенні споруди. 
Творцями великих дерев’яних храмів були не лише майстри, а й громада міста чи окремої парафії, яка виступала замовницею робіт і часто визначала художньо-стилістичні особливості, розміри і навіть окремі форми будівлі, строки виконання та вартість будівельних робіт [131]. Кожен майстер мав широке поле для власної творчості. Тому в народній архітектурі не було навіть двох абсолютно однакових споруд, кожна з них мала свої індивідуальні риси й особливості. 
У Ніжині переважали типи п’ятизрубних церков з однією чи п’ятьма банями, що було характерним для дерев’яних культових споруд Північного Лівобережжя. Зруби мали різноманітні форми прямокутників, шести- і восьмикутників, але помітно різнилися між собою пропорціями. Стіни зрубів по висоті дорівнювали половині загальної висоти церкви разом з банями, а в окремих випадках перевищували її.
Численні документи ХVІІ–ХVІІІ ст. дають можливість стверджувати, що в Ніжині вже в той час склалася своя будівельна школа, про що свідчать більше 10 зведених тут у цей період дерев’яних храмів. Ніжинські майстри-теслярі будували храми на замовлення і в інших населених пунктах України. Однією з яскравих пам’яток дерев’яної церковної архітектури, в будівництві якої брали активну участь ніжинські майстри, була Вознесенська церква в сотенному містечку Березна Чернігівського полку. У 60–80-х рр. ХVІІІ ст. тут було зведено декілька храмів, але найціннішою з мистецької точки зору була Вознесенська церква, збудована в 1761 р. видатним майстром ніжинським міщанином Опанасом Шолудьком [40] "со товарищем" Тимофієм Йосиповичем. Авторство Шолудька підтверджував напис, вирізьблений на одвірках південних дверей [255, с. 156], а також договір на будівництво [40]. Церква мала висоту 36 метрів. Поряд з нею була зведена дерев’яна дзвіниця.
Ніжинський майстер О.Шолудько побудовою Вознесенської церкви зарекомендував себе як прекрасний знавець технічних засобів, вироблених народним монументальним будівництвом, усіх їх технічно-конструктивних і художньо-архітектурних досягнень. Разом з тим він проявив себе і як сміливий та кмітливий новатор. Нововведення О.Шолудька – опорні зрубики в головному вівтарі – були цікавим і корисним конструктивно-технічним досягненням того часу. Однак ця дотепна, глибоко продумана, надійна і проста конструкція не набула поширення.
На думку українських мистецтвознавців (Г.Логвин, С.Таранушенко), ця чудова споруда була одним з видатних досягнень дерев’яного будівництва України доби бароко [255, с. 156; 165, с. 111]. Немає сумніву, що у втрачених ніжинських храмах було теж чимало знахідок, які засвідчували про високу майстерність місцевих будівничих.
Важливим фактором, який суттєво вплинув на специфіку розвитку архітектури в добу Гетьманщини, стало народження принципово нового світосприйняття вільної людини, що мешкала на теренах України ХVIІ ст. Людям цієї доби до смаку високі, пишно декоровані будівлі, які були вільно розташовані в просторі і втілювали собою дух свободи, почуття радості і тріумфу [107]. 
Сам час вимагав появи нового оригінального стилю в мистецтві, який би став втіленням прагнення українського народу до національної свободи. Період Гетьманщини характеризується як заміною дерев’яних храмів на муровані, так і виникненням, остаточним утвердженням та інтенсивним розвитком нового стилю – українського бароко, яке нерідко називають козацьким. Це, звичайно, перебільшення, але якась доля істини у такому визначенні є, бо саме козацтво було в той час головним носієм нового художнього смаку, що доводять у своїх працях вітчизняні дослідники [100; 102; 165; 168; 183; 253; 255; 271].
Для мурованих будівель стилю бароко характерна пишність, помпезність, декоративність, урочисте представництво, оригінальність та динаміка форм, монументальність. Проте ці риси в українському бароко порівняно з російським та західноєвропейським дещо змінені. Мальовничість, інтимна теплота, а подекуди й наївність відрізняє українські барокові споруди від західноєвропейських. Саме мистецтву бароко судилося найповніше передати притаманний українському національному характерові потяг до святковості, поетичності, смак до яскравих барв, рясного рослинного орнаменту. Все це проявилося у декоративності архітектурних будівель, яка становить одну з найголовніших ознак українського художнього мислення. 
І цей потяг до нового знайшов своє яскраве втілення саме в архітектурі Ніжина, що ще раз підтверджувало високий рівень будівельної культури в місті. 
Справжнім шедевром української мурованої барокової архітектури другої половини ХVІІ ст. є Миколаївський собор у Ніжині. На думку дослідника архітектури М.Цапенка, він водночас "найстаріша і найцінніша" [271, с. 151] п’ятибанна пам’ятка хрещатої композиції. А таке буває не так вже й часто, бо архітектурні ідеї визрівають поступово і лише на завершальних етапах розвитку набувають досконалих рис. Тут же все разом: і найстаріший, найперший храм-прототип, і найцікавіша за своєю ідеєю та її мистецьким втіленням споруда. З цією думкою М.Цапенка погоджується більшість авторитетних українських мистецтвознавців (Ю.Асєєв, В.Січинський, Г.Логвин, Д.Яблонський) [102; 165; 166; 245; 276]. А.Макаров влучно назвав ніжинський собор "першим ... кам’яним дивом на Лівобережній Україні" [168, с. 190]. 
В.Вечерський відзначає, що у другій половині ХVІІ ст., як у жодний інший період розвитку української архітектури, в елітарне й масове муроване монументальне будівництво було перенесено естетику народного дерев’яного зодчества настільки талановито й органічно, що муровані будівлі, попри залежності їх формоутворення від дерев’яних прототипів, були позбавлені рис вторинності і запозиченості. Зразком цього дослідник називає Миколаївський собор у Ніжині і вважає його першою пам’яткою нового стилю, в якій виразно і в цілком довершеному вигляді відбились всі вищеперелічені особливості [107, с. 65]. 
У науковій літературі існують різні точки зору щодо часу спорудження Миколаївського собору. Зокрема, О.Шафонський у своїй праці "Черниговского наместничества топографическое описание" вказує на брак документальних свідчень про час побудови храму (дослідник працював в архівах Ніжинського магістрату), і тому використовує перекази місцевих старожилів: "Кажуть, що цю муровану церкву козаки полку Ніжинського спорудили, що могло статися не далі, як у середині минулого сімнадцятого століття, коли козаки проти Польщі посилились" [89, с. 466]. Автор "Історико-статистичного опису Чернігівської єпархії" архієпископ Філарет (Гумілевський) дотримувався думки, що мурований Миколаївський собор у Ніжині збудовано після 1668 р., коли місто спалив каральний загін князя Г.Ромадановського за участь його мешканців у повстанні проти московських воєвод. Більшість дослідників ХХ ст. (Ю.Асєєв, Г.Логвин, А.Макаров, М.Цапенко, Д.Яблонський) вважають роком зведення також 1668-й [102; 165; 168; 271; 276]. 
Протягом останнього часу зріс інтерес науковців [175; 180] до визначення часу та обставин побудови цієї визначної пам’ятки архітектури доби Гетьманщини. Пов’язано це, насамперед, з тим, що у фондах відділу Чернігівського обласного архіву у м.Ніжині дослідником О.Морозовим виявлено "Ведомость о церкви Нежинской соборной за 1832 год". Датуючи найдавніші церковні книги, які згідно з описом 1832 р. зберігалися в соборі, "Ведомость" установлює дату зведення Миколаївського собору – 1654 р. [5].
Відомо, що 23 січня 1654 р. в Ніжині відбулася урочиста церемонія присяги місцевих жителів на вірність московському цареві Олексію Михайловичу. З приводу цього в соборному храмі "Живопечальної Трійці" відбулося богослужіння [64, т. 2, с. 485]. Тобто на той час соборною церквою була Троїцька, а не Миколаївська (як правило, в містах була одна соборна церква, не рахуючи монастирських комплексів, у кожному з яких був головний храм).
Першим свідченням про будівництво Миколаївського собору є заповіт міщанки Васі Копачовчихи від 20 лютого 1655 р., яка пожертвувала "на новую церков, которая помочью божію і за стараними его мил. пана Ивана Ничипоренка (Івана Никифоровича Золотаренка – автори) гетьмана нашого северского и панеи матки его мил., фондована ... 40 золотих і осьмаков 50 полских" [74, с. 91; 156, с. 181]. 
Окрім того, відомий хорватський місіонер та публіцист Юрій Крижанич, який перебував у Ніжині з квітня до серпня 1659 р., у своїх спогадах засвідчує, що у цей час собор уже діяв [73]. У своєму трактаті "О промысле" він згадує про трагічні похорони Івана Золотаренка, смертельно пораненого біля білоруського міста Старого Бихова (помер у грудні 1655 р.), під час яких трапилася пожежа у родовому храмі у Корсуні, і згорів прах полковника: "Хто заперечуватиме тут чудо та явну помсту Божого правосуддя? – запитує Ю.Крижанич і відповідає: Визнав це менший брат, Василь Золотаренко, до якого в спадок перейшли багатства покійного: для замолювання братових гріхів збудував він у Ніжині велику церкву в ім’ёя святителя Миколая. Але не дійшов до покаяння істинного, бо награбоване церковне майно не повернув туди, звідки воно було взяте, а тримав у себе. На майдані ніжинському збудував був купецьку комору з міцними замками та ланцюгами. Вона, як розповідають, була повна згаданих награбованих святих речей. Я сам бачив два святих образи, що їх було винесено з литовських церков: один був прикріплений спочатку Василем іззовні над дверима збудованої ним церкви, про яку ми казали вище; другий залишався у нього, прибитий у внутрішньому покої до стіни будинку" [73]. Також встановлено, що Василь Золотаренко, який після смерті свого брата І.Золотаренка опікувався будівництвом храму, 30 січня 1658 р. подарував Миколаївському собору гарно оздоблене Євангеліє [73, с. 175], "украсил коштом своїм раб Божий Василій Ничипоровьич Золотаренко до храму святителя Христова Николая церкви Ніжинской соборной за отпущеніє грехов своїх и родителей во вічную себі пам’ять р.Божого 1658-го генваря дня 1-го" [73].
Ніжинськими полковниками брати Золотаренки були у час будівництва Миколаївського собору: Іван Ничипорович у 1653–1655 рр. як наказний гетьман козацького війська на Півночі України та в Білорусії, Василь Ничипорович – з 1655–1656 та 1659 до 1863 р. брав участь у Чорній раді і був страчений І.Брюховецькм за підтримку Я.Сомка. 
Про Миколаївський собор згадує і автор "Літопису Самовидця", коли описує Чорну раду, яка відбулася в Ніжині 18 червня 1663 р. Самовидець свідчить, що після свого обрання гетьман І.Брюховецький "... попровадил в соборную церковь святого Николая, где присягу виконал ... зо всім воском" [74, с. 91].
Таким чином, наведені нами документи свідчать, що собор закладено близько 1654 р. і збудовано у період з 1655 до 1658 р. на кошти ніжинських полковників Івана та Василя Золотаренків та їх матері, а також козаків і міщан під наглядом ніжинського протопопа Максима Филимоновича, який саме в цей час очолював парафію Миколаївського храму. 
Миколаївський собор, як вважають дослідники, був зведений ніжинськими майстрами, хоча, цілком імовірно, брав участь  архітектор-будівельник, ім’я якого не зберегла історія.
Миколаївський собор – це п’ятибанний у хрещатому плані мурований храм. Його основою є центральна найвища частина, так званий четверик, до якого прилягають гранчасті об’єми. За винятком бань у соборі немає округлих м’яких ліній, всі зовнішні об’єми основного масиву і підкупольні барабани – гранчасті. Це надає споруді особливої кристалоподібної форми і є одним із улюблених українськими будівничими прийомів. Ступінчасту композицію завершують цибулеподібні бані. 
Собор збудовано з жолобчастої цегли, яка закріплювалась вапняно-піщаним розчином. Стіни з обох боків потиньковано й побілено. Після реставрації 1980–1990 рр. дахи храму укриті покрівельною сталлю, а маківки й хрести позолочено.
Миколаївський собор у плані має 28,2 м по осі захід–схід і 24,8 м по осі північ–південь, висота головного об’єму – 12,9 м. Центричний об’єм споруди заввишки 55 м. Входи з північного та південного боків храму, центральний – з заходу. Всередині храму є спеціальні лоджії, які були передбачені для полкової старшини.
Монументальність храму підкреслюють вбудовані по кутах низькі приміщення. Вражає глядачів і зовнішнє оформлення площини храму, яке здійснене за рахунок різної форми вікон (то з арковими заокругленнями, то у вигляді чотири-шестипелюсткової квітки), а також ніш різноманітної конфігурації – прямокутних, ромбо-, хрестоподібних. Такі ніші-філенки стали декоративним елементом і в інших культових спорудах, збудованих після Миколаївського собору, зокрема, в соборах Крупицько-Батуринського, Густинського, Полтавського Воздвиженського монастирів. Як зазначає М.Цапенко, використання ніш різних форм стає характерним прийомом декору українських барокових споруд як ззовні, так і всередині [271, с. 201]. Слід відзначити, що первісно Миколаївський собор у Ніжині був також прикрашений рельєфно виступаючими деталями у вигляді намистинок, гирок, напівколонок, які деінде збереглися до нашого часу, але не були відновлені під час реставрації. Саме в другій половині XVII ст. проявляється особлива увага до декору екстер’єру та інтер’єру, використання тинькованого ліплення, кахлів тощо. На жаль, Миколаївський собор неодноразово горів (1754, 1773, 1792, 1798 рр.). Про останній сказано у Ніжинському літописі: "1798 мая 7 против 7 числа пожар сделался в городе. Погоріли церков Николая з большим колоколом, все купеческие ряды и городской магистрат" [181]. Під час відбудови втрачалися і деякі його деталі. Останній раз храм був відреставрований у 1990 р. і відкрив двері для віруючих. Храм мав три престоли: на честь святителя Миколи Чудотворця, архістратига Михайла і трьох Святителів.
Поруч з Миколаївським собором у ХVІІІ ст. була збудована дзвіниця, для якої на заводі Чернових у Ніжині були у 1758 р. відлиті дзвони, один із яких був вагою 400 пудів, а також каплиця.
У XVII–XVIIІ ст. культове будівництво у Ніжині розвивалося у двох напрямках. Один намагався українізувати західноєвропейську барокову базиліку, завдяки чому поставав гармонійний синтез старого п’ятизрубного, центробанного храму з типом барокової базиліки, якому як назовні, так і всередині надано суто барокової декоративності у різьбярській орнаментиці й мальовничості, використовуючи при цьому гру світла й тіней. Ця тенденція проявилася і в сакральній архітектурі інших міст Лівобережної України. 
Другий напрямок, більш оригінальний, прагнув до барокізації конструкції української дерев’яної архітектури й перебудови її з дерева на камінь. З огляду на те, що у Ніжині будівельна культура дерев’яної архітектури досягла високого рівня, муровані культові споруди стали художнім втіленням саме цього напрямку. Найбільш досконалим у мистецькому відношенні його зразком став п’ятиверхий хрещатий храм у стилі бароко – Миколаївський собор. Започаткований у Ніжині, цей напрямок отримує подальше втілення в багатьох культових спорудах Гетьманщини. 
Щоб зрозуміти еволюцію православного будівництва в Україні, слід порівняти церкву доби бароко (п’ятиверху, хрещату) і давньоруську (тридільну та прямокутну у плані), які досі збереглися як два найпопулярніших типи релігійних споруд. Співставляючи їх між собою, не можна не помітити суттєвих відмінностей між втіленими у них типами художнього мислення. Давньоруський храм, на думку А.Макарова, – споруда цілком раціональна. "В нього є обличчя (фасад) і спина (апсида), його внутрішній простір має початок і кінець, складається з функціонально диференційованих частин (місце хрещення, місце для віруючих і місце для духовенства). Він поділяється також на головне ("парадне") і додаткові приміщення (нефи, нави)" [168, с. 190].
Бароковий собор побудовано за іншими принципами. Він всефасадний, однаковий з усіх чотирьох боків, повернутий водночас до всіх частин світу, до всіх присутніх на соборній площі. Але не варто зводити усю закладену в нього інформацію лише до демократичної ідеї. "Демократичність козацького собору не заважає йому бути виразником суто барокового світовідчуття, зокрема складного відчуття неподільної єдності конечного й безконечного, безмежної складності всього сущого" [168, с. 190]. Все це можна відчути й пережити, якщо обійти Миколаївський собор у Ніжині. Скільки б не йшли під його мурами, він весь час ніби повертатиметься навколо своєї осі, залишаючись однаковим і незмінним скрізь і завжди і "навіюючи тим самим думки про абсолютний простір, які не вкладаються у Декартову систему часо-просторових координат" [168, с. 190]. Обійти його так само неможливо, як пережити вічність або подолати нескінченність.
У цьому відношенні українська барокова храмова архітектура відрізняється не тільки від церкви княжої доби, але відмінна від барокових храмів Західної Європи, з їх таємничою містерією, притемненою загадковістю; з іншого боку, не схожа з російською архітектурою цієї доби, з її важкими, понурими і суто декоративними принципами. "І хоча підклад української архітектури усієї доби був бароковий, проте ясними і логічними конструкціями і обмеженістю прикрас українські будови відходять від чисто декоративних принципів надто переладнованих форм бароко західного і східного" [243, с. 123].
Сам дух часу вимагав створення монументальних образів. Головним завданням, особливо у XVІІ – на початку XVІІІ ст., стає створення виразного, вражаючого образу-символу, пам’ятника подвигу українського народу у справі національного визволення і утвердження національної культури.
На думку більшості вітчизняних дослідників [166; 198; 271], Миколаївський собор є прототипом мурованих хрещатих п’ятибанних храмів в українській бароковій архітектурі. Саме він в наступні десятиліття став зразком для будівництва цілого ряду п’ятибанних церков на Лівобережній Україні, переносячи народні традиції з дерев’яного будівництва в муроване. Успадковуючи та розвиваючи архітектурні особливості ніжинської будівлі, за цим взірцем було зведено близько двох десятків церков. Серед них такі шедеври козацького бароко другої половини ХVІІ–ХVІІІ ст., як Троїцький собор Густинського монастиря (1672–1676), Спасо-Преображенський собор в Ізюмі (1684), Миколаївський собор Крупицько-Батуринського монастиря (1680), Успенський собор в с.Лютеньки Полтавської області (1686), Успенський собор у Новгороді-Сіверському (1721), Георгіївський собор Видубицького монастиря в Києві (1696–1701), Всіхсвятська церква Києво-Печерської лаври (1696–1698 рр.), Троїцька надвірна церква на Економічних воротах Києво-Печерської лаври (20-ті рр. ХVІІІ ст.), Катерининська церква в Чернігові (1715), Успенська церква (1760–1761) у Ніжині та інші. 
Звичайно, повторення архітектоніки Миколаївського собору не означає його повного копіювання. Кожен з майстрів, запозичуючи загальну структуру, вносив деякі уточнення в окремі деталі, пропорції тощо. Про це свідчить і Спасо-Преображенська церква, яка побудована у стилі бароко у районі Нового міста в Ніжині. Опанас Шафонський у своїй праці "Черниговского намесничества топографическое описание…" дав опис цього храму: "Церковь Преображения Господня в Новом месте 1748 г. от подаяния построена, о двух престолах: главный – Преображения, а на правой стороне – Введения во храм Пресвятой Богородицы, пред сею находилась деревянная, которая по словесному извещению жителей, более ста лет стояла. Она немножко влево от теперешней была, где теперь деревянная часовня поставлена" [89]. У 20-х рр. ХХ ст. мистецтвознавцем Федором Ернстом була знайдена в іконостасі храму табличка з написом: "1748 р. заложена за священнонамесника крестового Федора Овицкого, сооружена сия церковь 1757 года августа 3-го дня". За планом церква-квадрат із заокругленими кутами і гранованими притворками з півночі і півдня. Це кам’яна, чотиристовпна, одноапсидна, трибанна церква. Храм являє собою рідкісний приклад об’днання хрестового об’єму і розміщення трьох куполів по осі "схід-захід", що характерно для дерев’яних храмів архітектури західних областей. Пізніше із заходу була прибудована тепла церква, а також триярусна дзвіниця, які не збереглися.
Наприкінці ХVІІ ст. в містобудуванні Ніжина відбуваються істотні зміни. У цей час було сказано нове слово в питанні просторової композиції міста та його силуетів. Вже з другої половини ХVІІ ст. розпочинається будівництво великих мурованих храмів, а з 20-х рр. ХVІІІ ст. – високих багатоярусних дзвіниць. Саме такою була триярусна дзвіниця грецьких храмів у Ніжині. Ця тенденція простежується і в інших містах Гетьманської держави. Муровані будівлі з золоченими банями, побіленими стінами, центрично-вертикальною композицією об’ємів на фоні соковитої землі під золотим промінням сонця вносили в ансамбль Ніжина новий акцент. Високі, імпозантні споруди порівняно з низькими корпусами будівель надавали забудові виразності та динамічності. Мистецька довершеність будівель створювалася за допомогою орнаментального декору, ліплення, ніш, пілястр тощо.
Будівництво культових споруд у Ніжині дало можливість виокремити ще одну характерну ознаку релігійного та мистецько-культурного життя досліджуваного періоду, а саме участь у споруджені храмів фундаторів і меценатів, якими вперше виступають гетьмани, представники старшини та духовенства. 
Як слушно зауважує В.Вечерський, "це не була меценатська діяльність у звичному розумінні. Скоріше – реалізація державної програми створення представницького архітектурного середовища, співмірного зрослим суспільним потребам і можливостям" [107, с. 70]. Не відхиляючи цю тезу, все ж слід шукати й інші мотиви посиленої уваги гетьманів і полковників, представників козацької еліти до зведення саме церковних споруд. Як слушно зазначає Н.Яковенко, "за пожвавленням церковного будівництва стояли не тільки економічна стабілізація, але й глибоке, а разом з тим наївне релігійне почуття нової еліти, яка відносини з Богом моделювала на суто земний кшталт, намагаючись свої гріхи (а їх у честолюбної і корисливої старшини за життя накопичувалося чимало) відкупити матеріальними пожертвами, а зробивши це, заспокоювалась у щирому переконанні, що обов’язок перед Богом виконала як слід" [277, с. 515]. 
Меценатство було характерною рисою культурного життя Ніжина доби Гетьманщини. Серед фундаторів ніжинських храмів, окрім Івана та Василя Золотаренків, ніжинський полковник Петро Розумовський, вдова стародубського полковника Ганна Бреславська, митрополит С.Яворський, грецький священик Христофор Димитрієв, місцеві купці, міщани, козаки тощо. 
Період Гетьманщини у культурному житті міста характеризується масштабним культовим будівництвом. Аналіз джерел дозволив встановити, що впродовж другої половини XVII–XVIII ст. у Ніжині було збудовано близько 20 мурованих храмів та два монастирські комплекси, більшість з яких збереглася до нашого часу. 
Слід зазначити, що в той час храми зводились не лише в Ніжині як полковому місті, а і в багатьох містечках та селах Ніжинського та інших полків. Такого масового будівництва храмів, який спостерігався у другій половині XVІІ–XVІІІ ст., Україна ще не знала. Це підтверджує, зокрема, перелік храмів Чернігівської єпархії, опублікований в 1908 р. священиком Є.Корноуховим. За неповними даними, в добу існування Гетьманської держави на цій території було збудовано 606 храмів: у Борзнянському повіті – 36, Глухівському – 30, Городнянському – 33, Козелецькому – 16, Конотопському – 24, Кролевецькому – 44, Мглинському – 57, Новгород-Сіверському – 56, Новозибківському – 31, Ніжинському – 49, Остерському – 32, Сосницькому – 41, Стародубському – 82, Суразькому – 21, Чернігівському – 54 [142].
Цей опис містить дані не тільки про місце і час будівництва храмів, а й вказує на осіб, причетних до їх зведення. Це гетьмани Іван Мазепа, Іван Скоропадський, Данило Апостол, Кирило Розумовський, полковники Лизогуби, Миклашевські, Павло Полуботок, Петро Розумовський, митрополит Київський Самуїл Миславський та митрополит Стефан Яворський, архієпископ Астраханський Павло, архімандрити Гедеон Булах, Феоктист Софронський та Іосиф Томашевський, Тарас Вербицький, єпископ В’ятський Ворфоломпій.
Серед інших осіб, причетних до побудови храмів, – члени родини Розумовських, П.Рум’янцев-Задунайський, Олександр та Ілля Безбородьки, Яков та Андрій Марковичі, П.Милорадович, І.Судієнко, Шираї, І.Янжул, П.Юницький, А.Сулима, Завадовські, Т.Журавка, О.Рігельман, П.Войцехович та інші. Ці відомості охоплюють лише 4 полки (Ніжинський, Новгород-Сіверський, Новозибківський і Чернігівський). Але і ця статистика дає право говорити про масштабність храмового будівництва у вказаний період і участі в ньому меценатів. 
За кошти ніжинського полковника П.Розумовського було збудовано муровану Хресто-Воздвиженську церкву, про що свідчить "Опис м.Ніжина 1766 р." Деякі дослідники стверджують, що мурована Воздвиженська церква, яка розташовувалася у передмісті Магерки, була збудована 1775 р. вдовою ніжинського полковника Петра Розумовського Пелагеєю [181, с. 88] на місці попереднього дерев’яного храму. І далі доповнюють цю інформацію: "Петро Розумовський ... помер 1771 р. і похований на або при цвинтарі ніжинської Воздвиженської (Хресто-Воздвиженської) церкви, або безпосередньо в храмі, який стараннями його вдови за 4 роки було перебудовано з дерев’яного на мурований" [181, с. 88]. 
Проте в самому "Описі м.Ніжина 1766 р. "зазначається: "Церква дерев’яна стара в ім’я Воздвиження Хреста. При ній будується камена церков". Таким чином, Хресто-Воздвиженська церква вже будувалася 1766 р., ще за життя ніжинського полковника П.Розумовського, який обіймав свою посаду до самої смерті – 1771 р. У подвірній частині "Опису..." вказано, що в протекції П.Розумовського у той час знаходилися столяр Семен Ільченко, теслярі Василь Сколочуй, Стефан Карами, "візник цегли до будови кам’яної" Іван Черняховський, виробники цегли Тарас Бегун, Омелян Ригуль. Скоріш за все, ці майстри працювали саме над будівництвом Хресто-Воздвиженської церкви. Враховуючи ту обставину, що будівництво великих мурованих храмів у той час могло тривати багато років, цілком імовірно, що саме вдова П.Розумовського завершувала спорудження церкви, освячення якої відбулося 1775 р. Таким чином, можна із впевненістю стверджувати, що Хресто-Воздвиженська церква будувалася у 1766–1775 рр. за кошти П.Розумовського. 
Споруда мала форму різновиду тетраконха з деяким продовженням в західній гілці хреста. Основний об’єм храму завершується циліндричним світловим барабаном з напівсферичною банею, увінчаною невеличкою декоративною верхівкою з хрестом, що надає храму пірамідальності форми. Декор майже відсутній. Пам’ятка збереглася до наших днів дещо видозміненою: 1860 р. за проектом повітового землеміра Фаловича із західного боку до церкви були добудовані великий зал та дзвіниця. 
На кошти полкового писаря Якова Почека та пожертви прихожан була збудована і 143 березня 1788 р. освячена Пантелеймоно Василівська церква, яка була зведена замість двох дерев’яних – Пантелеймонівської та Василівської (згоріла 1754 р.). На її будівництво дозвіл було отримано у 1769 р. Це однобанний прямокутний у плані храм, який має форму "корабля", а не хреста. Над 8-віконним центральним об’ємом циліндричного підбанника піднімається сферична баня. Хрестоподібність плану помітний лише у внутрішньому просторі.
На пожертву Андрія Кушакевича його батько Федір Федорович, священик цієї церкви, 1861–1863 рр. за проектом чернігівського архітектора Федорова добудував теплу церкву і високу дзвіницю. Цей храм вважався сімейним для родини Кушакевичів, які поховані на церковному цвинтарі і протягом ХХ ст. був єдиним діючим православним храмом.
у 1721 р. на території Ніжинського замку на кошти козаків була також збудована Богоявленська церква на місці польського костьолу. Це однокафна, однокупольна, двосвітня прямокутна споруда, до якої із заходу приєднується дзвіниця. Зал поділений двома спареними колонами, що підтримують хори, на дві частини. Вівтар п’ятигранний у плані. Стіни храму прорізані прямокутними вікнами, а також декоративними поличками. Центральний об’єм храму перекритий барабаном. Храм довгий час обслуговував солдатів ніжинського військового гарнізону. Церква збудована в стилі класицизму.
Ще одним храмом, до будівництва якого, ймовірно, були причетні представники полкової старшини та члени їх родин, був Введенський жіночий монастир, заснований в колишньому передмісті Ніжина – Бабичівці – вдовою стародубського полковника Ганною Бреславською не пізніше 1660 р. Придбавши після смерті чоловіка у Ніжині земельну ділянку для будівництва житла, Г.Бреславська побудувала спочатку келії, а пізніше два дерев’яні храми – Введенський собор та Іллінську церкву. 
Цю, фактично єдину на сьогодні, версію будівництва обителі вперше зустрічаємо у працях дослідників др. пол. ХІХ ст. Філарета (Гумилевського) [262, с. 1] та М.Домонтовича [68, с. 681]. При цьому названі автори, ні їх наступники, насамперед, краєзнавці, які зверталися у своїх наукових студіях до історії спорудження Введенського монастиря, не посилаються на документальні джерела, користуючись, скоріш за все, місцевими переказами. На жаль, в ході наукового пошуку нам також не вдалося відшукати жодних документів, які б підтверджували чи спростовували вищенаведену думку. Водночас, слід зауважити, що у жодному із джерел не знайдено даних про стародубського полковника з прізвищем Бреславський. До речі, на цей факт звернув увагу О.Лазаревський в описі Ніжинського полку [68, с. 681]. 
У 1756 р. внаслідок пожежі згоріли Введенський собор, Іллінська церква та келії [262, с. 2]. Іллінську дерев’яну церкву було відновлено 1757 р., коли ігуменею монастиря була Єлевферія – бабуся ніжинського війта Івана Тарнавіота, про що, як зазначає Філарет (Гумилевський), свідчить знайдена вже у ХІХ ст. на місці дерев’яного Іллінського храму свинцева дощечка: "основася сия трапезная церков в честь и память св. Пророка Ильи Фесвитянина в нежинском девичьем монастыре при игумении Елевферии … Положены зде мощи св. рос. кн. Александра Невского в лето 1757 м. генв. 12 дня" [262, с. 2]. Муровану Введенську соборну церкву було побудовано 1778 р. "тщанием прежде бывших настоятельниц и других доброхотных деятелей" [49, арк. 1] завдяки діяльності тогочасної ігумені Аполлінарії, яка прибула до Ніжина 1767 р. з київського Богословського монастиря [262, с. 6].
Вагому роль в розвитку культової архітектури у Ніжині у середині ХVІІ–ХVІІІ ст. відіграли не лише представники місцевого чернецтва, але й відомі церковні діячі. Насамперед, це стосується митрополита С.Яворського, з благодійницькою діяльністю якого пов’язане спорудження Благовіщенського собору – однієї з перлин української архітектури ХVІІІ ст. 
Перебуваючи на посаді президента Слов’яно-греко-латинської академії та намісника Московського патріаршого престолу, С.Яворський вирішив побудувати в Україні великий православний храм. Невипадково митрополит обрав для реалізації цього свого задуму саме Ніжин – потужний торговельно-економічний та культурний центр, місто, з яким було пов’язане його дитинство. Перевагу Ніжину С.Яворський віддав і через те, що тут у Миколаївському соборі служив протопопом його рідний брат Павло, який за задумом митрополита мав безпосередньо опікуватися будівництвом. 
Для будівництва величного храму на честь Благовіщення Пресвятої Богородиці у 1702 р. П.Яворський придбав коштом брата Стефана за 1300 крб в центрі міста декілька земельних ділянок з будинками [12, арк. 27]. 
Пізніше у своїй грамоті монастирю його фундатор писав: "Всемилостивый Господь Бог подаде ми на серце во еже на хвалу Его святую стяжание свое истощити и воздвигнути храм в честь воплощения Сына Божія, сиречь храм Благовещение Пресвятыя, чистыя и преблагословенныя, славныя Владычицы нашея Богородицы и Приснодевы Марии, Благодатию Божиею помоществуемый яхся предлежащаго ми дела, и, понеже брат мой родной Павел Яворский бысть протопоп Нежинский, изволися в Богоспасаемом граде Нежине храм он Богородичен устроити".
Будівництво собору розпочалося 1702 р. за обраним братами Яворськими зразком. Який саме православний храм слугував прототипом Благовіщенського собору, стверджувати важко. Можливо, це був Великий собор Донського монастиря у Москві, збудований протягом 1686–1698 рр. фактично на очах у С.Яворського. Принаймні ніжинський Благовіщенський собор схожий на нього за своєю об’ємно-просторовою композицією. 
Для подальшого спорудження храму 1705 р. Стефан Яворський запросив відомого московського зодчого Григорія Устинова, який мав звання архітектора, багато будував у Москві, зокрема, за наказом Петра І брав участь у реставрації після пожежі будівлі Посольського приказу. Про авторитет та популярність Г.Устинова свідчить той факт, що, погодившись на пропозицію С.Яворського, зодчий просить дозволу на від’їзд до Ніжина особисто у Петра І, про що пише у відповідній супліці на ім’я царя від 17 грудня 1705 р. 
Про обставини будівництва дізнаємося також з листа самого митрополита до брата від 1705 року: "Умовив я цього підрядчика Григорія Івановича Устинова, людину справді певну і в малярстві та в архітектурі вмілу, аби він за зразком тим, на якому і ви, і я, і він підписалися, збудував церкву, а я йому платити повинен відрубом сім тисяч рублів, а на ваші українські гроші тридцять і п’ять тисяч" [262, с. 14]. В листі також зазначається, що Г.Устинов вже перед від’їздом отримав від С.Яворського завдаток у розмірі однієї тисячі рублів, ще дві тисячі архітектор мав отримати після прибуття до Ніжина. 
Нагляд за будівництвом здійснював Павло Яворський, хоча і сам митрополит Стефан уважно стежив за тим, щоб доцільно використовувалися кошти, а зведення храму і його внутрішнє оздоблення здійснювалося згідно з наміченим планом.
Окрім власних коштів, які митрополит пожертвував на будівництво собору, С.Яворський прагнув залучити матеріальну підтримку з боку інших заможних осіб. Зокрема, в одному з листів до свого брата Павла 1705 р. він зазначає: "Лучше бы до Трехтемирова вдаться и у преосвященного, либо у самого ясновельможного (у гетьмана Івана Мазепи – авт.) просити, чтоб позволили сколько байдаков камня твердого. Бо оттуду возили на фундамент Церквам братской и Никольской (скоріш за все, йдеться про Богоявленський Братський та Військово-Микільський собори, збудовані у Києві у 1693 р. за меценатської підтримки І.Мазепи – авт.), хотя бы сотце рублев и прибавить, которые я готов дати. Легумену, которую обещал дать ясне вельможный добродей (гетьман Іван Мазепа – авт.), одыщите сею парою: бо о том сам мне говорил, когда ту был недавно на Москве, потом де могу отъехать на войну…" [270; 273]. 
Як видно з цього фрагмента листа, С.Яворський клопотався про будівництво храму і з цією метою просив допомоги у гетьмана І.Мазепи, зокрема, в питаннях доставки в Ніжин каміння на фундамент собору та виплати будівельникам "легумену", тобто частини платні у вигляді харчових запасів. На жаль, не знайдено документальних підтверджень тому, чи звертався Павло Яворський до гетьмана з відповідним клопотанням. Тому не можна з впевненістю говорити й про меценатську допомогу І.Мазепи при спорудженні Благовіщенського собору, хоча й відкидати таку можливість теж не слід, враховуючи масштабність благодійницької діяльності гетьмана, особливо стосовно будівництва православних храмів. 
Особлива роль як мецената в будівництві собору належить гетьману Івану Скоропадському, який для підтримки собору та монастиря виділяв землю, будинки, хутори.
Чотирнадцять років (1702–1716 рр.) тривало будівництво Благовіщенського собору під керівництвом Г.Устинова. Протягом цього часу в Гетьманській Україні відбулися важливі події, передусім, битва під Полтавою 1709 р. Ця драматична подія та репресії, яких після поразки зазнала українська старшина, багатьох примусили шукати засобів виправдання себе перед Петром І. С.Яворський, який раніше писав красномовні панегірики на честь гетьмана І.Мазепи, був змушений у листопаді 1708 р. проголосити йому анафему з амвону Московського Успенського собору. У новозбудованому ніжинському монастирі його фундатор розпорядився спорудити своєрідний пам’ятник на честь Полтавської битви: в іконостасі соборного храму вмістили ікону з тріумфальним портретом царя Петра, зображеного верхи на коні. "Віднині нехай буде пам’ятка у Ніжинському монастирі про перемогу Богом даровану Всеросійському Самодержцю Петру Великому над шведським королем Карлом другим-надесять под Полтавою року від Різдва Господнього 1709", – писав у своєму листі митрополит [262, с. 165].
У 1716 р. було завершено будівництво храму. На його освячення приїхали сам Стефан Яворський, митрополит київський і галицький Іосаф Краковський, архієпископ переяславський Кирило Шумлянський та багато інших священнослужителів.
Стефан Яворський зрозумів, що "такий храм не міг бути "мірскою парахіальною церковцю, а тому вирішив назвавши його Назаретом Богородичним, "монастырю бытии при ней". Щоб забезпечити життєдіяльність монастиря, Стефан Яворський надав йому грамоту: "Монастырю Ветхому Рождества Пресвятыя Богородицы, вне града Нежина стоящему, со всеми его пожитьями и угодьями, установихом бытии подчиненному монастырю Благовещенскому и наместнику в нем бытии, а не игумену, от архимандрита по своему его усмотрению". Збереглася велика кількість універсалів гетьманів, згідно з якими Благовіщенському монастирю приписувалися села, двори, землі, млини, заводи, греблі, ліси, сади, озера, сінокоси тощо. як свідчить архієпископ Філарет (Гумилевський), Ніжинський монастир мав 136 письмових актів – церковних грамот, гетьманських універсалів, дарчих записів і купчих кріпостей, які підтверджували його володіння в Ніжині та на околицях міста. Крім цього, було у нього 800 монастирських селян (1782 р.).
Благовіщенський собор цікавий не лише як історична, але, передусім, як архітектурна пам’ятка. Архітектура тринавового чотиристовпного п’ятибанного храму являє собою оригінальну суміш прийомів українського та російського зодчества, відроджуючи розпланувально-просторові структури мурованих храмів княжої доби. Цей тип храму, який В.Вечерський характеризує як "державний або гетьманський", відомий лише в мурованій архітектурі й не має ані прототипів, ані наслідувань у дерев’яному монументальному культовому будівництві [107]. В композиції собору лежить хрест з рівними за довжиною раменами, жодна з яких не має традиційної вівтарної апсиди. В своїй основі храм має форму квадрата із заокругленими кутами, переважає тут сувора урівноваженість, симетрія і центричність. До суто російських елементів дослідники відносять постановку малих бань по діагоналі на кутах споруди, а до місцевих прийомів – спеціальні яруси-лоджії для знаті, що зустрічаємо у Миколаївському соборі. Всередині склепіння спираються на чотири чотиригранні стовпи. Зовнішні маси храму нероздільні. Нетиповим для українських храмів є двоярусне розміщення вікон на стінах кутових об’ємів, а на парталах парні великі аркоподібні витягнуті вікна, які більше нагадують вітражі. Храм зовні був прикрашений декоративними нішами ромбоподібної та аркової форм. Верхи собору близькі до українських барокових храмів. Для композиції собору характерна суміш прийомів українського і російського мистецтва: урівноваженість, симетрія, центричність.
Слід зауважити, що Благовіщенський собор був зразком для будівництва подібних храмів у деяких інших полкових містах. Так, у Полтаві у 1773 р. (за іншими джерелами, 1770–1778 рр.) на кошти П.Руденка збудували Воскресенську церкву, яка повторювала основні риси Благовіщенського собору, але як пам’ятка пізнього бароко мала більш розчленований об’єм. Близькими до ніжинського Благовіщенського собору за розпланувально-просторовою структурою є Стрітенська (1782–1787 рр.) церква у Полтаві та Благовіщенська церква 1778 р. в Березні на Чернігівщині.
На відміну від більшості монастирських комплексів на Лівобережжі, які знаходилися за межами населених пунктів, Благовіщенський монастир розташовувався у самому місті. І хоча вся його територія була оточена огорожею, оборонна функція мала другорядну роль. У південній частині монастиря замість огорожі вздовж вулиці Мостової розміщувалися торговельні приміщення, які збереглися до нашого часу. На території монастиря у ХVІІІ ст. були збудовані келії для монахів з глибокими підвалами, а також каскад 21 крамниці вздовж Гоголівської вулиці. Пізніше у східній частині монастиря над лавками на другому поверсі був збудований храм св. Петра і Павла. Зі східного боку до цієї церви прилягала дзвіниця з годинником (нині втрачена), яка піднімалась над церквою. Поруч з храмом був збудований двоповерховий кам’яний корпус ігуменських келій.
Неодноразово дерев’яні споруди монастиря руйнувалися нищівними пожежами, які для тогочасного Ніжина були звичайним явищем. Так, після пожежі 1750 р. вогнем були зруйновані "трапезна з церквою, келії у верхах зламані, і до того ж наймані двори монастирські, з яких тільки прибуток в монастирі і був, всі до підмурки погоріли". А 1 вересня 1757 р. нова пожежа, що перекинулася з грецького кварталу, знищила будинок архімандрита та дерев’яні покрівлі братських келій і дзвіниці. Остання пожежа 1797 р. була особливо руйнівною, а тому обитель хотіли закрити. Допомога ніжинців врятувала храм. У ХІХ ст. велику роль у відбудові відіграв його настоятель Віктор Черняєв. 
За фінансового сприяння ніжинського протопопа Павла Сленги у 1760–1761 рр. була також збудована мурована хрещата п’ятибанна Успенська церква. Священик виділив на будівництво 3 тисячі золотих, про що свідчить його духовний заповіт: "до церкви Успенія Пресвятой Богородіци нежинской ново муром сооруженной, на дороблене, отказал 3000 золотых, в талярах битих". П.Сленга також заповідав продати частину свого рухомого та нерухомого майна і виручені кошти спрямувати на будівництво храму: "пульгарціовок две белосребних, кубков три таких же, рострухан злопестий, чарок три, як бы у кварту, чару якобы у полкварти китайской работы, специальную, все итое продати, а ложити на строение церковное. Лес носянковский и двор олишевский – продать на потребу тоей церкви" [156, с. 173]. 
На будівництво цього храму виділяли кошти й представники купецтва, зокрема, російський купець з Ніжина Алісов та Петро Клобуков [142, с. 32]. Церква частково була зруйнована у 30-х рр., а остаточно у 50-х рр. XX ст. За своєю композицією вона дещо нагадувала Благовіщенський собор. Проте бічні бані тут розміщувались не на кутових, а на основних бокових об’ємах, що характерно для хрещатих у плані п’ятиверхих храмів доби українського бароко. На початку ХІХ ст. храм добудовувався. Реконструкція завершилась у 1812 р. це був красивий і великий за розміром храм, що поділявся на холодну і теплу церкви. На жаль, крім фотографій початку XX ст., ми не маємо жодних джерел, які б давали можливість говорити про архітектурні особливості пам’ятки. Із західного боку від церкви знаходилась велика триярусна дзвіниця, прибудована уже у 1838 р., яка мала характерні риси стилю класицизму.
У 1751 (1752) р. у Ніжині на місці дерев’яної 1619 р. була збудована мурована двоповерхова, однобанна церква Іоанна Богослова [9, арк. 70]. В церковних відомостях 1868–1891 рр. вказується дата побудови храму – 1752 р., а в документах за 1893–1916 рр. – 1751 р. Можливо, це просто механічна помилка, але скоріше уточнення. Відомо, що будівництву храму фінансово та організаційно сприяв міський війт, повітовий предводитель ніжинського дворянства грек Іван Тернавіот, батько якого Петро, а також дід стерій служили ніжинськими війтами. 
В архітектурному відношенні це однобанна хрещата в плані споруда з дуже короткими гілками хреста: напівкруглими зі сходу та заходу і прямокутними з півдня та півночі. Споруда відзначається тим, що поставлена на високу підкліть російського зразка, нетипову для храмів Лівобережної України. Це двоповерхова будова: на першому поверсі розташована тепла церква , а на другому – холодна, до якої збудовані східці. Така споруда рідкісна в Україні.
З балкона храму святий прп. Іоанн Кроншфадський благословив ніжинців, коли відвідав місто в кінці століття. За об’ємно-просторовим рішенням храм належить до тетраконхових будівель. Церква мурована, оштукатурена, однобанна, з витягнутим купольним барабаном, що має діаметр 7,8 м. на фасаді розвинутий барочний декор, виконаний у цеглі. Архітектура пам’ятки належить до пізнього українського бароко, що розвинулось під впливом творчості В.Растреллі. Одним із його послідовників був відомий український архітектор І.Григорович-Барський, манеру якого особливо відчутно в архітектоніці Іоанно-Богословської церкви. "Довершені пропорції будівлі та вишуканий декор, – зазначає В.Вечерський, – засвідчують роботу висококваліфікованого майстра, можливо, кола А.Квасова чи І.Григоровича-Барського" [108, с. 144]. Завдяки довершеності пропорцій і цілісній композиції ця архітектурна пам’ятка є однією з кращих культових споруд пізнього бароко в Україні.
Визначну роль у розвитку як культової, так і світської архітектури Ніжина відіграла грецька община міста [16], на кошти якої були зведені Михайлівська та Всіхсвятська церкви. 
У 1679 р. грецька громада, досить численна група тогочасного населення Ніжина, звернулася до церковної та світської влади з проханням дозволити побудувати в місті власну православну церкву. Це клопотання греки мотивували тим, що, відвідуючи богослужіння у ніжинських храмах, не розуміли "руського набожества", тобто церковнослов’янської мови, а тому не могли місцевим священикам "виразне сповідувати гріхи свої" [32, с. 14]. Ініціатором цього звернення виступив уже згадуваний у попередніх розділах священик грецького братства Христофор (Христодул) Димитрієв [31], який оселився у Ніжині 1677 р. і відіграв важливу роль у заснуванні грецької православної парафії та будівництві перших грецьких храмів.
Дозвіл щодо спорудження грецького храму у Ніжині у 1680 р. був наданий Константинопольським патріархом Яковом та Чернігівським і Новгород-Сіверським архієпископом Лазарем Барановичем [23; 142, с. 372–375], який у той час був місцеблюстителем Київської митрополичої кафедри, тобто фактично найвищою духовною особою Гетьманщини. Л.Баранович 11 березня 1680 р. у своїй грамоті засвідчував: "У зв’язку з тим, що грецькі люди, які мешкають в м.Ніжині, не розуміють російські релігійні обряди і не знають російської мови, вони не можуть виразно сповідуватись нашим священикам і при інституції ясновельможного пана Гетьмана, гаряче просила нас щоб їм дозволено було, купивши в місті земельну ділянку, побудувати церкву в ім’я святих Архангелів Михайла і Гаврила" [26 а, с. 6].
Грошей, виділених громадою на будівництво, вистачило лише на зведення стін великого храму. Подібний лист від 10 травня 1684 р. дав і Л.Баранович, в якому просив усіх підтримувати посланців грецького братства, доброзичливо приймати і залежно від можливостей допомагати коштами на будівництво храму. Щоб довести справу до кінця, отець Христофор позичив чималу суму грошей, і тому у 1684 р. ніжинські греки, отримавши згоду гетьмана Івана Самойловича, відрядили двох своїх представників задля збирання пожертв та милостині на будівництво храму. Щоб оздобити храм та збудувати в ньому іконостас, отець Христофор особисто неодноразово звертався за фінансовою допомогою до місцевих купців, урядовців та церковних ієрархів. 
Дослідники грецької громади К.Харлампович та О.Дмитрієвський стверджують, що будівництво храмів здійснювалося за рахунок продажу майна греків, які вмирали, а також стягнення штрафів, реалізації закладеного майна, продажу земельних ділянок. Архівні документи засвідчують, що число пожертвувачів доходило до 110 осіб, які внесли загальну суму 4 тис. крб [22; 26].
Священик Христофор не лише використовував пожертвування грецьких купців, а й їздив за фінансовою допомогою до Москви, оскільки зведення великого парафіяльного храму в той час потребувало значних коштів – у середньому 1000–1200 крб без витрат на харчування будівничих. Зокрема, документи засвідчують, що у 1686 р. він отримав за царським наказом "на церковное строение 30 рублей из нежинских доходов" [267, с. 174]. 
Через рік (1687 р.) будівництво грецького дерев’яного храму на честь архангелів Михаїла та Гавриїла було завершено. Про це свідчить універсал І.Мазепи від 18 грудня 1687 р., в якому зазначається, що надано право "всему церковному братству, купцам чужоземським на выставленіе церкви и на отправление в ней греческим, свойственным их языком ... которую то церковь они власним коштом и старанием своим в Нежине оздобне не тилко деревом выстановили, але и мурами выстановити стараються " [21, арк. 3].
Під час будівництва Михайлівського храму у представників грецької громади визріла ідея побудувати поряд ще одну церкву – муровану Всіхсвятську, спорудження якої було завершено у 1691–1692 рр. Паралельно греки продовжували збирати кошти на будівництво іконостасів для своїх храмів. Звертаючись до російських дарів Івана та Петра Олексійовичів, Христофор писав їм "… я помня заповідь Божию, по обещанию своему, в Нежине купил земли, построил две церкви каменные, одна во имя Всех Святых, а другая архангела Михаила, и за скудостью своею и за нищетою в те церкви построить иконостасы и сосуды церковних не имею чем" [120, с. 372–373]. У 1691 р. священику Христофору було видане "великих государей жалованья на строение в те же выстроенные церкви иконостасов из Сибирского приказу на 50 крб." [176]. У 1696 р. будівництво та внутрішнє оздоблення двох грецьких церков – Михайлівської та Всіхсвятської – було завершено.
Таким чином, роль Христофора Дмитрієва у створенні грецького братства у Ніжині та будівництві двох храмів Михайлівської і Всіхсвятської є визначальною. Проте слід зазначити, що сам Христофор не зміг би звершити задуману справу, якби не було підтримки з боку грецької громади Лазаря Барановича, відомо 4 його грамоти ХVІІ ст., які безпосередньо стосуються братства та його храмів, а також Варлаама Ясинського, який продовжив традиції Л.Барановича у ХVІІІ ст., надавши на підтримку греків 3 грамоти. При цьому слід зазначити, що в зв’язку з довготривалим будівництвом та перебудовою храмів греки змушені були звертатися до церковних діячів за дозволом. Так, у червні 1719 р. ктитори Микола та Ісай просили єпископа Кирила Шумлянського благословення на ремонт храму.
Будівництво Михайлівської та Всіхсвятської церков стало спільною об’єднавчою справою для усієї грецької общини, яка ще тісніше згуртувалася як етнорелігійно-культурна спільнота. Адже храми слугували не лише місцем богослужіння та духовними центрами, але й осередками громадського та культурного життя грецького братства. На церковному подвір’ї регулярно збиралися братчики, щоб вирішувати найважливіші справи грецької громади: обирати священиків та ктиторів церкви, членів братського суду. Там само відбувалися "братські канони" – великі громадські свята та урочистості. У Михайлівській церкві певний час, до спорудження спеціального приміщення, розміщувалася грецька школа, тут же протягом усього досліджуваного періоду розташовувалася й бібліотека грецького братства. 
Постійне зростання грецької громади в Ніжині та наявність значних капіталів у її членів дозволили розпочати перебудову дерев’яної Михайлівської церкви на муровану. З дозволу гетьмана І.Скоропадського у 1714 р. греки на місці попереднього дерев’яного храму заклали кам’яний фундамент. Після цього більш ніж на 10 років будівництво призупинилося і було поновлене у 1725 р., а завершене у 1729 р. священиком Миколою Босняком, який був ктитором храму протягом 1719–1739 рр. 
28 травня 1731 р. церква була освячена митрополитом Київським та Галицьким Рафаїлом Заборовським, про що свідчить напис на мурованій дошці, яка і нині зберігається в інтер’єрі храму. Окремі дані про будівництво храму також знаходимо в парафіяльному літописі Михайлівської церкви за 1815 р.: "воздвигнут сей храм архистратигов Михаила и Гавриила при ктиторстви господина Миколая Михайловича Босняка, коему храму заложено основание из согласия всех братьев 1714-го году, и оставалась без производства работ до 1725 года. Затем, продолжая работу, окончен в 1729 году, и по приезде из Києва архиерея господина Рафаила, освящен в 1731-м году расходами братьев" [13, арк. 3].
Пам’ятка відноситься до одного з варіантів давнього типу однобанної церкви з апсидами-криласами, поширеного на Буковині та Балканах. Споруда має хрестоподібну форму з гранчастим центром, а також винесеними у південній та східній частинах гранованими гілками, напівкруглою апсидою, яка досить об’ємна, бо її довжина майже така ж, як і довжина ядра церкви, та подовженою у західній частині гілкою. Декоративне оздоблення церкви досить бідне. Північну і південну частину прикрашають напівколонки, а також характерні карнизи великого виносу над прямокутними без декору віконними прорізами та ніші аналогічної форми. На північному боці вівтарної стіни вміщено муровані написи з текстами грецькою мовою. Товщина стін досягає 2 м. Циліндричний барабан з частими прорізами вікон арочної форми завершують споруду, яка за своєю формою незвична для Ніжина.
Реконструкція мурованої Всіхсвятської церкви розпочалася у 1760-х рр. Храм деякий час існував як монастирська трапезна, але невдовзі його розібрали "за ветхостію". Вважається, що храм було перебудовано наприкінці 80-х рр. XVІІІ ст. [120]. Водночас, спираючись на архітектурні дослідження, проведені в 1985 р. Українським науково-реставраційним проектним інститутом, можна виділити два періоди будівництва пам’ятки: 80-ті рр. XVІІІ ст. та 20–40-ві рр. XIX ст.
У перший з вищевказаних періодів церква зводилася за такою ж схемою, що і Михайлівська, але була значно більшою за розмірами. Основний об’єм храму в сучасному його вигляді збудований у XVІІІ ст. В той час церква мала тільки один вхід із західного боку, який мав лучкову перемичку, фасади були розкріповані і декоровані пілястрами. В межах розкріповок розміщувались віконні прорізи з лучковими перемичками та привіконним декором у вигляді наличників, сандриків, привіконних карнизів. Кути центрального об’єму акцентовані спареними колонами. Весь об’єм церкви знаходився на високому подіумі, якому відповідає винос цоколя. В його межах під віконними прорізами основного об’єму знайдено віконні прорізи підвалу, розміщеного під всією церквою. До підвалу з північного боку існує вхід. Склепіння в підвалі спираються посередині на стовпи, скоріш за все, тут знаходилась трапезна. Притвора і нефа утворюють всередині храму великий прямокутний зал, перекритий циліндричним склепінням. У західній частині знаходяться хори, які опираються на колони. Стіна хорів гарно прикрашена ліпленими гірляндами троянд.
У витягнутій загальній частині рідкі прорізи вікон, над якими виділяються трикутні вирізи надвіконець. На місці перехрещення стін, рукавів та нефа піднімається на пружних арках купол, усипаний великою кількістю вікон, що освітлюють зал і надають храму особливої святковості і величності.
У 20–40-х рр. ХІХ ст. церкву було суттєво перебудовано і весь внутрішній та зовнішній вигляди споруди вирішено відповідно до вимог пізнього класицизму (в такому вигляді вона збереглася до нашого часу) [775, с. 57–58]. Об’єднання візантійського стилю і класицизму надало споруді специфічного еклектичного вигляду. При цьому красиві класичні портики з трьох сторін надають храму особливої величності. Церква мурована, поштукатурена, її широта 28,7 м, а довжина – 41, 6 м.
При цьому існують дані про те, що Всіхсвятська церква добудовувалася протягом 1800–1805 рр. за проектом відомого чернігівського архітектора А.Карташевського. Ми не зосереджували увагу на з’ясуванні цього питання, оскільки воно виходить поза хронологічні межі нашого дослідження, хоча й заслуговує на окреме вивчення. Біля обох храмів знаходилась високо трьохярусна дзвіниця, найвища у Ніжині, яка була втрачена в 50-х рр. ХХ ст. 
Активну участь у будівництві культових споруд брали участь не лише представники полкової старшини, духовенства, купецтва, але й ніжинські міщани. Зокрема, на їх кошти у 1727–1733 рр. було збудовано цегляну Троїцьку церкву з високою дзвіницею під шпилем з гарним оздобленням, яка розташувалася на місці дерев’яного однойменного храму, що згорів під час пожежі. Ця однобанна хрестоподібна з подовженням по осі в західно-східній частині церква барокового стилю. Апсида має форму усіченого восьмигранника. Зовнішній декор бідний. На фасаді храму розташовані прямокутні вікна, а також великі ніші різноманітної форми, з північного та південного боків будівлі ніші оформлені бароковими мандриками, а у східній вівтарній частині – три невеликі ніші вухастої форми, восьмикутної зірки і хрестоподібної з заокругленими гілками хреста, як у Миколаївському соборі. Троїцька церква розташовувалася поряд із Всіхсвятським та Михайлівським грецькими храмами. Після значних перебудов у 30-х рр. XIX ст. набула рис класицизму.
у 1757–1765 рр. на кошти місцевих парафіян, серед яких більшість була міщанами, було також збудовано муровану Покровську церкву на місці дерев’яної, яка існувала ще з 30-х рр. XVІІ ст. За своєю розпланувально-просторовою структурою цей храм суттєво відрізняється від інших парафіяльних церков міста. Покровська церква відноситься до тетраконхового типу храмів, який був відомий у світі з давніх-давен і набув найбільшого поширення на території Римської імперії, Візантії, Вірменії, Грузії, а також в Західній Європі в добу італійського Відродження. Особливістю тетраконхових храмів була наявність центрального, як правило, квадратного об’єму, що увінчувався циліндричним 8-віконним підбанником та високою банею, з чотирьох боків до нього прибудовані значно вужчі й нижчі напівкруглі споруди – "конхи" (звідси й назва: з грецької "тетра" – чотири, "конха" – напівкругла будівля, перекрита склепінням). Саме таким типовим українським варіантом тетраконхового храму є Покровська церква. Двоярусна дзвіниця збудована в стилі класицизму.
На початку ХІХ ст. до неї була прибудована гарно оформленими чотириколонними портиками та трикутними фронтонами двоярусна дзвіниця у стилі ампір.
Як відзначає дослідник української архітектури доби Гетьманщини В.Вечерський, в Україні тетраконхові храми будували всього лише протягом півстоліття – з 1755 до 1800 р., і центром їх спорудження стає саме Північне Лівобережжя [106]. На думку автора, цей тип храму був привнесений на територію Гетьманщини такими російськими архітекторами, як А.Квасов, і виявився співзвучним основним тенденціям архітектури українського відродження i бароко, зокрема, щодо рівноваги обсягів i мас, тектонічної чистоти й логiчностi архітектурної форми. Тетраконхи були близькими до українського типу церкви, з планом у вигляді рівнораменного грецького хреста, центричністю, ступінчастим наростанням мас до центру, всефасаднiстю, розрахованою на круговий огляд споруди. Ці структури ґрунтувалися на ясній символiцi архiтектурних форм, спiвзвучнiй нацiональним просторовим стереотипам.
У них, за словами В.Вечерського, "була головна риса, притаманна українській національній композиційній ідеї: висотне розкриття i тотожність внутрішнього простору та геометрії зовнішніх форм, максимальна єдність конструкції i архітектоніки" [106, с. 93].
Тетраконхові храми будувалися невеликими за розмірами, з маленькими вівтарями, без хорів, тому вміщали мало парафіян і недостатньою мірою задовольняли потреби православного богослужіння. Їх споруджували переважно як храми-пам’ятники на честь важливих подій, як невеличкі родинні храми або церкви-усипальниці, в яких ховали представників козацької старшини чи заможних осіб. 
Ніжинська Покровська церква була споруджена на честь однойменного ярмарку. В середині XVIII ст. біля Покровського храму знаходилася тепла дерев’яна церква Костянтина та Єлени. В 1873 р. на її місці за проектом інженера Л.Садовського була зведена кам’яна Миколаївська церква, з великими вікнами, обрамованими лиштвами. До тетраконхових споруд у Ніжині слід віднести і згадану вище Воздвиженську церкву, яка пізніше втратила свій первісний вигляд. Храм будувався як усипальниця.
Слід зауважити, що замовники – гетьмани, полкова старшина, духовенство, міщани, купці – завжди впливали на характер будівництва, домагалися чіткого виконання умов зведення храму чи іншої споруди: її розмірів, розміщення бань і їх кількості, форми вікон тощо. Якщо архітекторами чи будівничими були представники інших країн, то вони могли проявити себе лише в декоративному оздобленні будівель – у порталах, віконних лиштвах, гзимсах, ліплених окрасах. Саме тут проступала індивідуальність, а разом з тим національна належність майстра. Ось чому в багатьох спорудах Гетьманської України спостерігається еклектика. Тут риси українського національного архітектурного стилю змішані з російським чи візантійським.
У другій половині XVІІ – XVІІІ ст., як і у давньоруські часи, храми були не лише спорудами для відправлення церковних служб, але й відігравали роль культурного осередку міста, тому їх спорудженню приділяли значну увагу. Широкі громадські та релігійні функції церков вимагали відповідних їх розмірів і форм. У цей період зростають об’єми й висота храмів, будуються розвинуті галереї, запроваджують настінні розписи та високі багатоярусні різні іконостаси.
Зважаючи на розмаїття композиційних варіантів мурованих храмів Ніжина у др. пол. XVІІ–XVІІІ ст., про які йшлося вище, можна встановити наступні типи споруд, які характерні для православної культової архітектури по всій території Гетьманщини.
1. Зальні (Миколаївська (1773), Богоявленська (1721)) церкви.
2. П’ятидільні (дев’ятидільні) хрещаті у плані:
а) однобанні (Іоанна Богослова (1751), Михайлівська (1719–1729), Всіхсвятська (80-ті рр. XVІІІ ст.), Троїцька (1727–1733), Вознесенська (1805), Хресто-Воздвиженська (1766–1775), Покровська (1757–1765) церкви та собор Введенського монастиря (1778)); 
б) трибанні (Спасо-Преображенська церква (XVІІ ст., перебудована у 1748–1757 рр.);
в) п’ятибанні (Миколаївський (1658), Благовіщенський (1702–1716) собори та Успенська (1760–1761) церква).
3. Прямокутні:
а) однобанні (Василівська церква (1788))
Наведена типологія засвідчує, що у місті у добу Гетьманщини були збудовані різні типи храмів, які органічно вписуються в загальну типологію української православної архітектури досліджуваного періоду і в той же час бактеризують естетичні смаки ніжинців. Серед храмів Ніжина відсутні лише однобанні та трибанні тридільні храми та багатобанні зальні, які зустрічаються в інших населених пунктах Гетьманщини. 
Оглянувши пам’ятки церковної архітектури Ніжина другої половини XVІІ–XVІІІ ст., можна прийти до висновку, що сучасний вигляд деяких храмів не відповідає первісному, адже протягом останньої третини XVІІІ та у XІХ ст. значна частина культових споруд Ніжина була перебудована відповідно до нових стильових канонів. Можливо, єдиним ніжинським храмом, який переважно зберіг свої первісні барокові ознаки, є Миколаївський собор. В архітектурі інших церковних будівель міста залишилися як початкові, барокові риси, так і з’явилися характерні ознаки інших стилів, насамперед, класицизму. 
Архітектурний стиль класицизму як реакція проти бурхливого, напруженого, декоративного бароко приходить в Україну у другій третині XVІІІ ст. одночасно з поширенням цього стилю на території Західної Європи. Проте в цей період ще дуже стійкими були традиції українського бароко, а тому споруди, хоча й зводилися або перебудовувалися на основі класицистичних зразків, в своїй архітектурі все ж залишали своєрідні риси українського національного стилю.
У період утвердження класицизму більшість храмів в Україні будувалась за типовими проектами, невід’ємними елементами культових споруд стали 4–6-колонні портики, зник бароковий декор фасадів (ліплення, кутові пілястри-лопатки) тощо.
Поширеними стають прості прямокутні об’єми з одним розвиненим верхом, який завершується напівсферичною банею. Барабани верхів перетворились на світлові ліхтарі, завдяки чому стало можливим звести до мінімуму кількість вікон у стінах. Площини стін прорізалися декількома вікнами (як і верхи) в один ряд. В результаті цього споруди набули підкреслених рис простоти і монументальності.
Більшість ніжинських храмів перебудовувалися в цей період відповідно до зразків класицизму і набули типових ознак архітектури цього стилю, зазначених нами вище. Яскравими прикладами такої перебудови є Іоанно-Богословська, Всіхсвятська та Троїцька церкви. У XVІІІ ст. перебудовувались і висотні дзвіниці, які були невід’ємною частиною архітектурних ансамблів монастирів та церков. В історії української архітектури до цього періоду дзвіниці не мали такого розвитку й значення, як саме у XVІІІ ст. Вони розміщувались біля храмів або прибудовувались до основного об’єму церкви з західного боку. Всі вони мають елементи ордерної системи, ряди колон, класичні шпилі тощо. Слід відзначити вишуканість, струнку граціозність силуетів цих величних споруд. Їх пропорції всіляко підпорядковані головному композиційному призначенню як домінант у складних та різноманітних за об’ємами ансамблях. Невід’ємним елементом ніжинських дзвіниць були дзвони, відлиті на мідноливарному заводі братів Чернових в Ніжині, в тому числі досить великої ваги. 
Підсумовуючи сказане, можна констатувати, що суспільно-політичні події, які відбувалися в Україні у серединні ХVІІ ст., дали потужний поштовх розвитку архітектури та містобудування у Ніжині. У другій половині ХVІІ ст. – на початку ХVІІІ ст. через постійні військові події, які велися на території Гетьманщини, провідним містоформуючим чинником залишалася фортеця, яка кілька разів протягом досліджуваного періоду перебудовувалася та удосконалювалася. Документи свідчать про те, що у другій половині ХVІІ ст. – на початку ХVІІІ ст. Ніжин (разом з Черніговом) був одним з двох міст Лівобережжя з найбільшою кількістю мурованих будівель, хоча більшість споруд усе ще залишалася дерев’яною.
У другій половині ХVІІІ ст. в архітектурі посилюється контроль за процесом забудови міст як з боку гетьманської влади, так і царської адміністрації. На відміну від попереднього періоду, коли розміри і форми, а також художньо-стильові особливості об’єктів визначали переважно замовники, у ХVІІІ ст. зростає значення проектування та роль професійних архітекторів. У Ніжині розпочинається масове будівництво мурованих адміністративних, громадських споруд, торговельних комплексів. У їх спорудженні та реконструкції значну роль відіграли професійні архітектори, зокрема А.Квасов та А.Карташевський. У архітектурі Ніжина використовується як стиль українського бароко, так і елементи класицизму. Визначальну роль у їх появі відіграли ніжинські благодійники, які своїми пожертвами вписали своє ім’я в історію та культуру древнього міста. Різноманіття споруд, їх архітектурно-мистецька своєрідність, засвідчували про високу культурну атмосферу жителів міста, які багатством забудов продемонстрували своє устремління зробити навколишнє середовище красивим в естетичному і патріотично-урочистому спрямуванні. Архітектура Ніжина – це видатна пам’ятка всім жителям міста на віки. Архітектура – це обличчя міста. 
Впродовж другої половини ХVІІ ст. – ХVІІІ ст. у Ніжині було збудовано близько 20 мурованих храмів та два монастирські комплекси, більшість з яких збереглися до нашого часу. Культові споруди Ніжина досліджуваного періоду відзначаються різноманітністю об’ємно-просторової організації та стильовим розмаїттям. Окрім пам’яток, споруджених у стилі українського бароко, який був домінуючим, в сакральній архітектурі міста також присутні елементи візантійського, давньоруського та класицистичного стилів, що дало можливість визначити типологію православних храмів на основі їх розпланувальної та об’ємно-просторової структури.
Характерною особливістю розвитку церковної архітектури Ніжина досліджуваного періоду є участь у будівництві храмів фундаторів і меценатів, якими виступають переважно представники козацької старшини та члени їх родин (ніжинські полковники Іван та Василь Золотаренки, Петро Розумовський, вдова стародубського полковника Ганна Бреславська, полковий писар Яков Почека), духовенства (митрополит Стефан Яворський, священик грецького братства Христофор Димитрієв, протопоп Павло Сленга), грецькі та російські купці, що мешкали в місті, міщани та козаки.
Таким чином, будівництво у Ніжині періоду Гетьманщини набуло всебічного розвитку. Воно мало не лише оборонне значення, а й було пов’язане з появою нових храмів, житлових та громадських споруд, збудованих у різних стилях. Будівництво храмів збагачувало духовне життя ніжинців, їх культуру.

Розділ ІІІ

Освіта та бібліотечна справа 
як важливі чинники культурного 
життя в Ніжині

Утвердження Гетьманської держави стало потужним поштовхом для розвитку освіти на Лівобережжі. Цей процес був спричинений, насамперед, потребою молодої держави у значній кількості освічених службовців – посадовців Генеральної військової канцелярії, полкових та сотенних урядовців, представників органів міського врядування. Сам час і нова соціокультурна ситуація вимагали зародження та формування нової еліти, яка б за рівнем освіти та культури не поступалася своїм європейським сучасникам. Відтепер багато в чому майбутня кар’єра молодих українців залежала не лише від їх військового хисту та здобутків на полі битви, а й безпосередньо від рівня освіти. 
В добу Гетьманщини система освіти у Ніжині представлена, передовсім, початковою її ланкою. Найбільш поширеним типом початкових навчальних закладів у місті в цей період, як, до речі, і в усій Гетьманській Україні, була церковнопарафіяльна школа, яка, на думку дослідників, продовжувала розвивати традиції давньоруських освітніх закладів, що також діяли при церквах і надавали елементарні знання [154]. Церква та представники духовенства відіграли визначальну роль в освіті, бо першими вчителями і взагалі керівниками народної освіти були представники духовенства.
Полкова старшина справою шкільництва не цікавилася і не займалася і здебільшого перекладала її на священнослужителів, а також громаду та приватних осіб.
Навчальні заклади цього типу були безпосередньо пов’язані з церковними парафіями і становили одну з інституцій у їх складі. При формуванні кліру, представники якого переважно виконували обов’язки вчителів у цих школах, парафіяльні общини мали право вирішального голосу, принаймні до середини XVIII ст. Посади священиків і церковнослужителів у парафіях могли обіймати вихідці з усіх станів. Такий демократичний спосіб формування церковного кліру дає підстави говорити про народний характер парафіяльних шкіл. Зокрема, О.Лазаревський переконаний, що усі парафіяльні школи своїм існуванням мають завдячувати самому народові, а також українському духовенству, яке у XVIII ст. "залежало від самого народу, своєю допомогою цій справі могло лише висловлювати добру волю на це народу" [155, с. 88]. При цьому спроби вищого духовенства втручатися в процес обрання церковнослужителів досить часто наштовхувалися на рішучий супротив з боку парафій [155, с. 88]. Школа носила назву тієї церкви, при якій вона функціонувала. Так, ніжинські школи мали назви покровської, успенської, свято-миколаївської тощо.
Функції вчителів у парафіяльних школах виконували переважно дяки, при обранні яких на цю причетницьку посаду церковною общиною враховувалися, з одного боку, їх особисті та професійні якості, необхідні для виконання обов’язків церковнослужителя (вміння читати та писати, знання церковної служби та вміння вести її "благолепно и благочинно", володіння "добрим гласом"), з іншого боку – ставилися вимоги володіння певними педагогічними навичками [147, с. 558–559]. Найчастіше дяк обирався не усією парафіяльною громадою, а священиком, ктитором та кількома найвпливовішими її членами. При цьому досить часто кандидат на дяківську посаду мав нетривалий випробувальний термін, після відпрацювання якого, у разі відповідності вимогам громади, він затверджувався на триваліший час [103, с. 244–245]. Досить часто між вчителем і парафіяльною громадою укладався контракт. Траплялися випадки, коли місце дячків займали найздібніші школярі [147, с. 556; 109, с. 40].
Водночас, як свідчать джерела, обов’язки вчителів у парафіяльних школах виконували не лише дяки та паламарі, але й освічені міщани. Зокрема, із донесення доглядача ніжинського повітового училища О.Журавльова довідуємося, що у парафіяльних школах міста у 1793 р. навчався 121 учень (105 представників чоловічої статі і 16 жіночої). Вони розподілялися так: "... у соборного (Миколаївського собору) дячка навчалося 30 учнів, у пономаря цієї ж церкви – 7, учениць – 5; у Преображенського дячка – 8, у міщанина – 16, у дячихи – 5, учениць – 6; у Богоявленського дячка – 22, у Воздвиженського дячка – 11; у старовірського майстра – 6, учениць – 5" [169, т. 29, с. 169]. Щоправда, цей документ дещо виходить за хронологічні межі нашого дослідження, проте за відсутності аналогічних даних доби Гетьманщини він дає важливу інформацію про те, скільки учнів навчалося у початкових школах Ніжина в той період, скільки серед них було представників жіночої та чоловічої статі, хто виконував функції вчителів тощо. Як бачимо із доносу, у парафіяльних школах навчалися не лише представники чоловічої статі, але й жіночої, хоча їх було значно менше. Проте ці дані охоплюють далеко не усі парафіяльні школи, а лише 4 з 10, що функціонували у цей період у місті. 
За становою належністю учнями парафіяльних шкіл були переважно діти духовенства, представників старшини, козаків, купців, міщан. Говорячи про вік учнів, слід зазначити, що у цих початкових освітніх закладах навчалися не лише діти та підлітки, але й дорослі. На жаль, не знайдено підтверджень цьому у матеріалах про ніжинські парафіяльні школи. Водночас, у нашому розпорядженні є дані за 1765 р., що стосуються Прилук. У місті в цей час у 4 парафіяльних школах навчалося 18 школярів. Шестеро з них були віком від 12 до 20 років, четверо – від 20 до 30, восьмеро – від 30 до 39 років [192, с. 7].
Парафіяльні школи розміщувалися, як правило, у спеціально призначених для цього приміщеннях – церковних хатах, хоча окремі заняття проходили також у церквах. Найчастіше в одній з кімнат церковної хати розміщувалася школа, а в іншій мешкав сам дяк. Це засвідчують джерела особового походження – спогади колишніх учнів парафіяльних шкіл [70; 71], з яких довідуємося, що являла собою тогочасна парафіяльна школа: "в будівлі біля церкви дві кімнати з великими вікнами через великі стіни, одна з перегородкою, де жив сімейний дяк, друга, порожня, світла, саме школа" [71, с. 1386]. У приміщенні школи посеред хати стояли кілька довгих столів, кожен з яких відповідав окремому класові, за першим студіювали старослов’янський буквар, за другим – часослов, за третім – псалтир. За двома останніми столами (класами) вчили письма. Спочатку школярі писали загостреними паличками (писалами) на вощаних дощечках. А вже коли освоювали навички письма, писали чорнилом на папері. З третього класу набирали бажаючих до так званого "ірмолойного" класу, де тричі на тиждень вчили церковного співу [71]. 
Найбільш освічені дяки, окрім букваря, часослова та Псалтиря, під час навчання інколи використовували підручники Лаврентія Зизанія "Науку ку читаню и розумЂню писма словенскаго…" та "Грамматіку словенску" (обидві 1596), Мелетія Смотрицького "Граматику словенську" (1619), Памви Беринди "Лексикон славеноросскій..." (1627) тощо [147, с. 562]. Водночас, рівень освітньої підготовки дяків був не завжди високим. Під час перевірки парафіяльних шкіл у 1729 р. єпископ Чернігівський змушений був констатувати: "Здуховних осіб деякі позабували грамоту від безчиння, інші – через рідке служіння в церкві; пошукачі священицьких місць не лише уникають латинських шкіл, але не намагаються і російського писання читати і розуміти" [260, с. 70]. 
Вивчення арифметики (лічби) у той час вважалося досить важкою справою для дітей, тому рахувати вчили не всіх, а лише окремих учнів на останньому етапі навчання за додаткову платню, та й то не в усіх школах [261]. Тривалість перебування у кожному класі залежала від здібностей і старанності учня. 
У "Записках" І.Тимковського зустрічаємо опис одного з традиційних ритуалів тогочасної школи – святкування закінчення учнем навчання в класі. "Закінчення класу школярем, хто коли визрів, було святом для всієї школи. Учень приносив горщик каші, покритий полотняною хусткою. Дяк з відповідним обрядом знімав хустку собі, а кашу з’їдали школярі, а потім розбивали горщик палками на пустирі неподалік від школи. Батько пригощав дяка" [71, с. 1386]. Існували й інші усталені традиції. У святкові дні школярі разом з учителем ходили по садибах і співали обрядові пісні та вітальні вірші. 
Взимку учні вчилися у приміщенні школи, а у теплу пору року – під відкритим небом. В школі було в середньому 30–40 учнів: "гамірно було в школі від крику 30 або 40 голів, де кожний на весь голос читає, інший співає своє". Щоб якось навести лад у навчанні, вчитель призначав із числа старших школярів ("виростків", "молодики") своїх помічників, які не лише стежили за порядком і тим, щоб усі вчилися, але і працювали з молодими учнями [71, с. 1386]. Найздібніші з них згодом самі ставали вчителями або дяками. 
Парафіяльні школи утримувалися коштом общини, яка виділяла гроші на ремонт шкільних приміщень, придбання підручників. Для утримання школи й вчителя громада встановлювала щорічну плату – "роківщину", за рахунок якої фінансувалися духовенство та церковнослужителі. Проте батьки учнів також сплачували за навчання своїх дітей речами або грішми [147, с. 1386]. При школах, як правило, існував притулок для сиріт – бурса, який також перебував під патронатом общини. Найчастіше сироти мешкали разом з дяком у церковних хатах, в яких розміщувалися й школи. 
Механізм заснування самих шкіл відображений в угодах, які укладалися місцевою громадою з церковним кліром. Почасти обов’язковою умовою виділення земельної ділянки громадою під будівництво нової церкви було спорудження школи при ній [192, с. 1]. Наприклад, серед документів про будівництво Благовіщенського собору читаємо: "Другой плац, где школа построена, который был войсковой, дано 30 крб." [262, кн. 3, с. 162]. 
Невід’ємним елементом виховного процесу у парафіяльних школах були тілесні покарання, до яких вдавалися дяки і під час навчання, і спеціально по суботах, коли учень карався за лінощі протягом всього тижня навчання [147, с. 560]. При цьому діти, які приносили вчителеві харчі або якісь інші речі, каралися менш суворо. Яскраву картину подібної екзекуції змальовує у своїх спогадах Г.Вінський: "Після суботньої вечірньої служби всі учні збиралися у школі і, не сідаючи на свої місця, а стоячи, чекали на дяка. Коли він з’являвся у школі, його учні в один голос вітали: "Мир тобі, благий вчителю наш!" На що він відповідав: "Треба сікти вас". І починалася екзекуція. Хто з матерів приносив дяку млинців, паляниць та інших гостинців, тих били по одягу, а бідних і скупих – били по голому місцю" [70, с. 81].
В історіографії існує кілька протилежних точок зору стосовно функціонального призначення церковнопарафіяльних шкіл. Зокрема, частина дослідників вважає, що у XVIII ст. вони втратили зв’язок з широкими масами населення Гетьманщини і займалися підготовкою виключно майбутніх служителів церкви, навчаючи лише двох-трьох учнів у кожній зі шкіл. Більшість вчених стверджує, що парафіяльні школи мали загальнодоступний характер і не замикалися на внутрішньокорпоративних інтересах духовенства, а основною метою їх діяльності було забезпечення здобуття елементарної грамотності шляхом навчання читання церковнослов’янською мовою, вивчення основних богослужбових книг і як вищий щабель – оволодіння скорописом [103; 146; 143]. 
На користь цієї думки слугують і статистичні дані, які відображені в матеріалах полкових ревізій 1730–1750-х рр., Генерального опису Малоросії 1765–69 рр., а також топографічних описів Лівобережної України останньої чверті XVIII ст.
За підрахунками Б.Біляшівського, який досліджував матеріали полкових ревізій, у 30–40-х рр. XVІІІ ст. загальна кількість парафіяльних шкіл Гетьманщини становила приблизно 1334 школи. У період з 40-х до 50-х рр. цього ж століття в усіх полках відбулося помітне зростання мережі освітніх закладів цього типу, ймовірно, до 1488 установ, що пояснюється більш стабільними умовами для розвитку парафіяльних шкіл [103, с. 255]. Найбільша розгалужена мережа парафіяльних шкіл у 30-х рр. зафіксована у Ніжинському полку – 194 установи (відсутні дані по Гадяцькому, Київському та Стародубському полках). Хоча це й не дивно, адже цей полк був одним з найбільших за територією та кількістю населених пунктів. У 40-х рр. кількість парафіяльних шкіл у полку зросла до 223 [103, с. 256]. 
У самому Ніжині за матеріалами ревізії 1737 р. зафіксовано 7 парафіяльних шкіл: при Троїцькій, Покровській, Михайлівській, Успенській, Спасо-Преображенській, Всіхсвятській церквах та Миколаївському соборі [219, арк. 707]. Проте через поганий стан збереження документа з ревізії не зрозуміло, чи ці дані стосуються усього міста, чи лише якоїсь сотні (у той час у місті розміщувалося 3 ніжинські сотні). Дещо відмінні дані зустрічаємо у ревізії 1748 р. У цей час у Ніжині зафіксовано 8 парафіяльних шкіл, які розподілені по трьох сотнях наступним чином: 1-ша сотня – школи при Покровській, Успенській, Василівській церквах, 2-ша сотня – при Миколаївському соборі, Троїцькій та Іоанна Богослова церквах, 3-тя сотня – при Спасо-Преображенській та Хресто-Воздвиженській церквах [45, арк. 20–20 зв.]. 
Ревізії Ніжинського полку 50-х рр., на жаль, в архівосховищах України не репрезентовані. Дані про мережу парафіяльних шкіл Ніжина у 60-х рр. XVІІІ ст. отримуємо з Генерального опису Малоросії 1765–1769 рр. Згідно з його матеріалами у 1766 р. у Ніжині функціонувало вже 9 парафіяльних шкіл – при Миколаївському соборі та при 8 церквах: Троїцькій, Іоанна Богослова, Кузьми та Даміана, Покровській, Спасо-Преображенській, Хресто-Воздвиженській, Вознесенській, Великомученика Пантелеймона [6, арк. 20–20 зв.]. 
У 80-х рр. XVІІІ ст. О.Шафонський, описуючи церкви, монастирі, а також школи та шпиталі при них, фіксує у Ніжині 10 школ "русских деревянных приходских" у 11 парафіях міста [89, с. 452]. При цьому дослідник не вказує, при яких саме храмах функціонували школи, лише зазначає, що в центральній частині міста діяло 7 шкіл, у передмістях ще 3: у "новом месте" – 1 школа, на Мигалівці – 1 школа (при Василівській церкві), на Овдіїці – 1 школа (при Воздвиженській церкві). Стосовно останньої школи, то тут, можливо, вкралася помилка, адже, описуючи Овдіївку, О.Шафонський фіксує в цьому районі єдину церкву – Вознесенську, але вказує школу не при ній, а при Хресто-Воздвиженській церкві, яка насправді знаходилася у "новом месте" і згадується автором саме при описі цього передмістя. Що ж до семи шкіл у центральній частині міста, то, скоріш за все, вони діяли при усіх семи церквах, вказаних О.Шафонським: Миколаївській, Успенській, Покровській, Троїцькій, Михайлівській, Іоанна Богослова та Богоявленській. 
Наведені статистичні дані свідчать, що кількість парафіяльних шкіл у Ніжині протягом 30–80-х рр. XVІІІ ст. невпинно зростає. За цей період у Ніжині зафіксовано 12 різних парафіяльних шкіл. Лише 4 з них згадуються в усіх вивчених документах (при Покровській, Троїцькій, Успенській (Кузьми та Даміана), церквах та Миколаївському соборі), ще 4 (при Василівській (Великомученика Пантелеймона), Іоанна Богослова, Спасо-Преображенській, Хресто-Воздвиженській церквах) – у трьох статистичних звітах. Дані про школу при Богоявленській (Замковій) церкві зустрічаємо лише у О.Шафонського. Можливо, вона не була зафіксована у матеріалах попередніх десятиліть, оскільки розміщувалася на території колишнього замку, де дислокувався російський військовий гарнізон. Як бачимо, згадуються у статистичних матеріалах і школи при грецьких церквах: при Михайлівській – двічі (у матеріалах ревізії 1737 р. та в "Топографічному опису Чернігівського намісництва") та Всіхсвятській – один раз (у матеріалах ревізії 1737 р.). Як відомо, грецька громада Ніжина мала власну школу, яка функціонувала при Михайлівській церкві (про що йтиметься далі). При цьому О.Шафонський вказує, що при церквах існували саме "русские" школи. Важко з упевненістю стверджувати, що саме мав на увазі дослідник. можливо, він відніс до парафіяльних і грецьку школу, яка діяла при Михайлівській церкві. 
Відзначаючи той факт, що при більшості церковних парафій Ніжина функціонували подібного типу початкові школи, слід зауважити, що було б перебільшенням стверджувати, що вони діяли при всіх церквах Ніжина (у місті у той час було 17 православних храмів). Це пояснюється, насамперед, тим, що до складу парафії, окрім центральної церкви на честь того чи іншого православного святого або свята, входили невеликі за розмірами так звані "зимові", або "теплі", церкви, у яких богослужіння проводилося в холодну пору року. Крім того, варто враховувати й ту обставину, що частина ніжинських храмів знаходилися на близькій відстані один від одного (особливо це стосується центральної частини міста), а тому не виникало потреби мати кілька парафіяльних шкіл поряд. Тому доречно було б говорити про функціонування шкіл при більшості парафій, а не церков загалом, тобто кількість церковнопарафіяльних шкіл залежала передусім від кількості парафій. На це, до речі, вказують у своїх працях дослідники історії парафіяльних шкіл Є.Крижанівський [148], О.Лазаревський [155; 160], І.Павловський [192], Філарет (Гумилевський) [261]. 
Аналогічну картину, простежуємо й в інших містах Гетьманщини. Так, у Чернігові у 80-х рр. XVІІІ ст. при 16 існуючих на той час православних храмах діяло 9 шкіл (у 9-ти парафіях) [89, с. 211], Зенькові – 7 шкіл (8 храмів) [89, с. 664], Березні – 6 шкіл (8 храмів та 5 парафій) [89, с. 373, 379], Борзні – 5 шкіл (5 храмів і така ж кількість парафій) [89, с. 419], Гадячі – 5 шкіл (6 храмів) [89, с. 567], Ромнах – 4 школи (4 храми), Прилуках – 1 школа при 3 храмах [89, с. 515]. 
У парафіяльних школах Ніжина здобули початкову освіту відомі в майбутньому церковні та громадські діячі. Зокрема, тут навчався син місцевого бурмістра Георгій Кониський (1717–1795), згодом відомий український письменник, педагог, церковний і громадсько-культурний діяч, представник раннього просвітництва в Україні [121], який продовжив навчання у Київській академії, а пізніше у 1751–1755 рр. був її ректором. Не випадково, що в одному зі своїх віршів він писав: "Град Нежин – колыбель, а Киев – мой учитель" [141, с. 34]. 
Як засвідчують документи, предок Георгія Кониського Єремій Касьянович Кониський із Ніжина отримав від польського короля Яна Казимира в 1659 р. грамоту, яка не давала права на отримання шляхетств. Тому "видное положение Конисские занимают не в среде дворянства, а среди нежинского поспольства… Не казачество, а магдебургское право было сферой деятельности Конисских" [250, с. 43]. А тому, як зазначає Є.Страшко, рід Кониських у ХVІІІ ст. – це представники "нових людей", котрі внаслідок реформи Петра І мали перспективи просування службовою драбиною на підросійських українських землях. "Нові люди" перебували у соціальних суперечках із родовою знаттю, підтримували абсолютизм і освічену монархію. Напевно, така історична ситуація впливала на формування молодого Г.Кониського [253, с. 140].
Початкову освіту в парафіяльних школах Ніжина здобули також Матвій та Федір Кониські, Іван та Михайло Волховські, а також Іоанн Максимович та його брати, які обіймали різні посади у Гетьманській державі та церковній ієрархії. 
У парафіяльній школі Ніжина навчався видатний учений в галузі соціології і права С.Є.Десницький (1741–1789 рр.), професор Московського університету,член Російської академії наук.
Значну роль у розповсюдженні початкової освіти на Лівобережній Україні відігравали мандрівні дяки. Цей своєрідний культурно-освітній феномен набув поширення саме у добу Гетьманщини. Як правило, це були студенти Києво-Могилянської академії або колегіумів – Чернігівського, Харківського, Переяславського, які, прослухавши кілька курсів, переважно поетики та риторики, на канікулах мандрували по Україні, виконуючи місію своєрідної пересувної школи. Мандрівні дяки або, як їх ще називали, "бакаляри", "молодики", "школьники", переважно наймалися домашніми вчителями або допомагали церковним дякам навчати дітей у парафіяльних школах. Частина з них не поверталися з "вакацій" на навчання, працюючи в парафіяльних школах або домашніми вчителями. Іноді вони брали довготривалі відпустки з тим, щоб заробити собі гроші на навчання. 
Характеризуючи мандрівних дяків, О.Левицький зазначав, що "це була жебрацька, вбога братія" [164, кн. 1, с. 36], про що, до речі, переконливо свідчить автобіографія дяка Турчиновського, у якій він розповідає про свої митарства по Україні у пошуках роботи [59]. З іншого боку, О.Левицький називав їх "вільною артіллю особливого роду ремісників, які мали деяку освіту і заробляли на хліб учителюючи та будучи дячками" [164, кн. 12, с. 446]. П.Житецький характеризував життя мандрівних дяків як таке, що було проникнуте "сміливістю і відвагою, які спонукалися голодом і витривалістю у випробуваннях різного роду" [125, с. 196–198]. Про одного з таких вчителів, семінариста з Переяслава, згадує в своїх "Записках" І.Тимковський [71, с. 1388–1390]. 
Оцінюючи просвітницьке значення діяльності мандрівних дяків у культурному житті України, П.Житецький слушно зауважує, що хоча вони й "не винесли зі школи закінчених знань і пішли по світу промишляти уривками науки", водночас мали достатні знання, щоб надавати дітям не лише початкову освіту, але й більш широкі знання [125, с. 199]. Мандрівні дяки у своїй педагогічній діяльності не обмежувалися лише вивченням церковних книг. Аналізуючи шкільні збірники, укладені у парафіяльних школах, П.Житецький відшукав в них велику кількість різних віршів, псалмів повчального характеру, народних пісень з нотами, сентенцій, прислів’їв, малюнків, що характеризувало не лише естетичні, але й моральні уподобання шкільних вчителів-дяків [125]. 
Серед навчальної літератури, яка використовувалася при навчанні, була й книга відомого українського письменника Кирила Транквіліона-Ставровецького "Перло многоценное", яку він надрукував у Чернігові у власній пересувній друкарні у 1646 р., адресуючи її студентам – мандрівним дякам, які могли "з тієї книги святої вибирати вірші на свою потребу і творити з них орації різноманітні часу потреби своєї, хоча й на комедіях духовних" [257, с. 1]. Один із примірників книги зберігається нині в Музеї рідкісної книги Ніжинського університету. Часто подібні вірші давали можливість мандрівним дякам пояснювати учням окремі явища природи і суспільного життя, що суттєво розширювало знання тогочасних учнів. Разом з традиційними для парафіяльних шкіл навчальними дисциплінами мандрівні студенти, які досить часто мали вищий рівень освіти, ніж парафіяльні дяки, навчали дітей латинської мови. Саме через ці обставини діяльність мандрівних дяків сприяла проникненню елементів високої професійної культури в народну.
Освітня діяльність мандрівних дяків мала демократичний характер, що проявлялося як в самому навчальному процесі, так і у відборі дидактичного матеріалу, який використовувався під час занять. Над мандрівними дяками не тяжіла догматичність, перевірка знань учнів священиками. 
Окрім педагогічних функцій, які виконували мандрівні дяки, вони також здійснювали і культурно-просвітницьку діяльність, організовуючи різдвяні вистави, навчаючи дітей церковного співу, обрядових пісень та гри на музичних інструментах. 
Мандрівні дяки користувалися високим авторитетом серед учнів і батьківської громадськості, бо були тісно пов’язані з народом, вчили дітей рідною мовою із застосуванням доступних і зрозумілих усім засобів народної педагогіки, у дусі народних чеснот і норм християнської моралі [167, с. 134]. 
Діяльність мандрівних дяків поширювалася на усю Гетьманщину, хоча переважно вона здійснювалася у селах та хуторах, де не було власних парафіяльних шкіл. Водночас навіть у великих містах з розгалуженою мережею парафіяльних освітніх закладів, таких як Ніжин, мандрівні дяки знаходили застосування своїм знанням та педагогічним здібностям. Можна припустити, що цьому сприяла територіальна близькість Ніжина до Києва, Переяслава та Чернігова, у колегіумах яких навчалися майбутні мандрівні дяки. 
На жаль, у джерелосховищах України не збереглося достатньої кількості документів, які б дозволяли оцінити масштабність діяльності мандрівних дяків у Ніжині та їх місце у системі початкової освіти міста. У справах фонду Чернігівської духовної консисторії виявлені лише протоколи допитів мандрівних дяків у Ніжині [11], щоправда, точна дата написання цих документів не вказується. Скоріш за все, вони стосуються другої половини 80-х рр. XVІІІ ст., коли після проведення шкільної реформи на теренах Російської імперії була заборонена діяльність мандрівних дяків і вони переслідувалися. 
Загалом оцінюючи феномен мандрівних дяків, слід зазначити, що їх діяльність у середині XVІІ–XVІІІ ст. мала надзвичайно важливе освітнє значення, вона поряд з функціонуванням парафіяльних шкіл сприяла забезпеченню початкової освіти на всій території Лівобережної України. 
Як свідчать документи, активна підтримка розвитку освіти в Гетьманській Україні, особливо у другій половині XVІІІ ст., надавалася з боку гетьманського уряду та полкових адміністрацій. Особливу роль у поширенні початкової освіти на Лівобережжі відіграли гетьман К.Розумовський та представники полкової старшини, у першу чергу, лубенський полковник Іван Кулябка. 
Зважаючи на відсутність достатньої кількості освічених посадовців у полкових та сотенних адміністраціях, а також необхідність кадрової ротації у них, І.Кулябка у жовтні 1758 р. звернувся до гетьмана К.Розумовського з пропозицією навчати грамоти та військової справи дітей козаків, використавши для цього розгалужену мережу церковнопарафіяльних шкіл [205, с. 69–71].
"В деяких сотнях, – зауважував І.Кулябка, – не тільки осавулів і хорунжих не можна знайти грамотних, але навіть і на посаду сотенних отаманів не знаходиться таких" [213, с. 38]. За цих обставин були вимушені призначати неосвічених, які не могли виконувати свої обов’язки належним чином. Полковник І.Кулябка ділиться досвідом розв’язання цієї проблеми. У своєму полку він склав реєстр синів виборних козаків та заможних підпомічників віком від 12 до 15 років, відібрав серед них найбільш здібних та віддав до парафіяльних шкіл для навчання [195, с. 38]. Цих юнаків, пише полковник, у майбутньому можна буде залучати до служби в сотенних та полкових канцеляріях. 
За проектом І.Кулябки, навчання розпочиналося з вивчення букваря і часослова, після обіду учні мали вчитися письма та лічби, у неділю та релігійні свята хлопці співали у церкві. Тих, хто мав гарні голоси, відбирали до царського та гетьманського хорів. На відміну від традиційної програми навчання, що застосовувалася у парафіяльних школах, козацьких дітей додатково навчали військової та артилерійської екзерциції. При цьому лубенський полковник пропонував навчати військової справи юнаків "до навчання грамоти нездібних або роками перерослих" [205, с. 71–72]. Нагляд за навчанням військової справи мали здійснювати представники сотенної старшини або інші урядники, кожен з яких мав опікуватися групою з 24 учнів. "Тих хлопців, які екзерцитоваться будуть в належному військовій службі порядку, необхідно доручити нагляду сотенних старшин та інших урядників із козаків, призначивши кожному із них по 24 хлопчика" [205, с. 71–72], – пропонував І.Кулябка в іншому своєму рапорті на ім’я гетьмана 1760 р. 
Цей проект І.Кулябки був повністю підтриманий гетьманом К.Розумовським, який, у свою чергу, рекомендував і іншим полковникам використати досвід лубенського полковника, наказуючи, "щоб з такого запровадження очікуваний міг бути успіх, за цим належить в селах наглядати отаманам, а над ними сотникам і сотенним старшинам, а над усіма ними – панам полковникам і полковій старшині, завжди пам’ятаючи про це" [161, с. 68–69]. Таким чином, козацька старшина прагнула до того, щоб початкове навчання козацьких дітей було обов’язковим. Контроль і керівництво за навчанням у школах зосереджувались у Генеральній військовій та полкових канцеляріях.
Вже у травні 1760 р. Іван Кулябка доповідав гетьману, що до шкіл направлено 1300 хлопчиків віком від 12 до 15 років із 13 сотень Лубенського полку (відсутні відомості із п’яти сотень) [161, с. 68; 169, т. 29, с. 141]. На жаль, немає джерельних даних стосовно того, як виконувалося доручення К.Розумовського в інших полках. Хоча, можна припустити, що ніжинський полковник Петро Розумовський, який був небожем гетьмана і завдячував йому своєю кар’єрою, мав би виконати наказ у першу чергу. Скоріш за все, навчання дітей ніжинських козаків було організоване при парафіяльних школах, які на той час діяли у місті, бо і в Лубенському полку використовували ці школи.
Водночас, слід зауважити, що цей широкий просвітницький проект, запропонований лубенським полковником І.Кулябкою і підтриманий гетьманом К.Розумовським, набув подальшої реалізації вже за часів діяльності в Україні президента 2-ї Малоросійської колегії та генерал-губернатора Малоросії П.Рум’янцева, який відіграв помітну роль у поліпшенні стану функціонування системи початкової освіти на Лівобережжі. 
Майже відразу після призначення на посаду 18 травня 1765 р. П.Рум’янцев направляє Катерині ІІ розгорнуту доповідь про стан справ у Малоросії, у якій він вказував на необхідність підвищення рівня освіти серед усіх верств населення. "Для навчання молоді, – зазначає П.Рум’янцев, – в усіх містах започаткувати необхідно школи для навчання читати, писати, співати і арифметики, а де можливо, і по великих селах і селищах визначити вчителям достатнє жалування з громадських доходів, або надавши їм певні чини духовні при церквах з доходами" [169, т. 29, с. 128]. На думку керівника Малоросійської колегії, вчителі також мали отримувати платню за навчання дітей із заможних родин. Учні з малозабезпечених сімей мали утримуватися безкоштовно або за рахунок громадських коштів, отриманих у результаті стягнення штрафів" [169, т. 29, с. 128]. 
При цьому П.Рум’янцев повною мірою прагнув використати традиції, які існували в системі початкової освіти на Лівобережній Україні. Він взяв на озброєння досвід І.Кулябки щодо навчання козацьких дітей, поширений завдяки підтримці гетьмана К.Розумовського в Гетьманщині, видавши 14 травня 1765 р. указ про навчання козацьких дітей грамоти та військової справи. У цьому документі він наказує усім полковникам наслідувати приклад І.Кулябки [169, т. 29, с. 147]. 
Згідно з указом усі сотні з певною періодичністю (раз на 4 місяці, інколи – щомісячно) мали надсилати рапорти, які б містили дані про школи для навчання козацьких дітей грамоти та військової справи до полкових канцелярій, а ті, у свою чергу, до Малоросійської колегії. Тобто за часів правління П.Рум’янцева фактично продовжувала діяти система навчання та обов’язкової статистичної звітності, започаткована при гетьмані К.Розумовському. Загальне керівництво і контроль за навчанням зосереджувались у Малоросійській колегії та полкових канцеляріях. Сотники мали розподілити дітей по наявних парафіяльних школах та дяках, здійснюючи нагляд за їх навчанням. Так, зокрема, як зазначається в одному з сотенних звітів, у містечку Синявці Чернігівського полку в школі при Троїцькій церкві під наглядом курінного отамана Юска Юдженка у дячка Якова Красненка навчалося 5 дітей, з них: троє – писати і двоє вивчають граматику [52, арк. 98]. 
На виконання указу П.Рум’янцева у травні 1765 р. в усі полки було надіслано ордер про організацію навчання козацьких дітей. Відповідний наказ, скоріш за все, отримав і ніжинський полковник Петро Розумовський. Проте, на жаль, в архівосховищах України не збереглося документальних підтверджень того, як виконувалося розпорядження генерал-губернатора Малоросії у Ніжинському полку та у самому Ніжині. Г.Максимович зазначає, що, незважаючи на відсутність звітів по більшості з полків, система навчання козацьких дітей здійснювалася в усіх без винятку територіально-адміністративних одиницях Гетьманщини [169, т. 29, с. 150].
В нашому розпорядженні є лише звіти полкових та сотенних канцелярій, що стосуються Чернігівського, Лубенського та Переяславського полків, проаналізувавши, які можна зробити узагальнення про систему організації навчання козацьких дітей та особливості навчального процесу у початкових школах у 60–70-х рр. ХVІІІ ст.
При цьому відомо, що деякі полковники відразу ж розпочали виконання указу президента Малоросійської колегії. Зокрема, чернігівський полковник Петро Милорадович вже 25 травня 1765 р. звітував про втілення в життя розпорядження П.Рум’янцева [56, арк. 3]. Це свідчить про те, що система освітньої підготовки козацьких дітей діяла безперервно ще з часів правління гетьмана К.Розумовського. 
Згідно з даними, які наводить у своїй праці Г.Максимович, у 264 населених пунктах, що розміщувалися на території 12 сотень Чернігівського полку (дослідник не мав відомостей ще по 4 сотнях), діяло 68 шкіл для навчання козацьких дітей [169, т. 29, с. 162]. Тобто подібні школи функціонували у 29,5% населених пунктах полку. На території полку у 1768 р. 375 школярів навчалося грамоти та ще 547 учнів – військової справи, у 1770 р. – відповідно 250 і 399 учнів. При цьому в рапорті вказуються навчальні дисципліни і кількість учнів, які їх засвоювали: "букварю – 4, грамотке – 61, часословцу – 66, псалтири – 122, октоиху – 7, писать на таблице – 7, писать на бумаге – 19, писать – 177" [169, т. 29, с. 163]. 
Для порівняння у школах Лубенського полку, як зазначає у своєму рапорті від 8 липня 1767 р. полковник І.Кулябка, навчалося 1725 учнів, 190 з яких засвоювали грамоту, 183 – часослов, 256 – псалтир, 18 – фитонхоп, 472 вчилися писати, 485 вивчали військову справу [19, арк. 27–28]. 
Навчання козацьких дітей складалося з двох основних блоків: загальноосвітнього та військового. Початкову освіту козацькі діти здобували у парафіяльних школах, тому функції вчителів виконували переважно дяки, інколи паламарі, "молодики та школярі". Відповідною була й навчальна програма. Школярі до 14 років вивчали буквар та граматику, наступним кроком було вивчення часослову, учні до 18 років і старші засвоювали псалтир. Останнім етапом навчального процесу було засвоєння навичок письма. 
Окремим елементом освітньої програми було навчання екзерциції, під час якої необхідно було засвоїти окремі прийоми військової служби. Зазвичай школярів тут ознайомлювали з основами військового строю, володіння шаблею, верховою їздою. 
Щодо терміну навчання козацьких дітей у документах немає жодних згадок. Виходячи зі щомісячних рапортів, можна припустити, що навчання відбувалося протягом року, але скільки разів на тиждень – невідомо. На навчання екзерциції витрачалося набагато менше часу, оскільки воно проходило лише у неділю та святкові дні, тобто не було ні регулярним, ні чітко визначеним, а мало тимчасовий характер.
За навчання грамоти сплачували батьки учнів. Найменш заможні з них часто були вимушені відмовитися від навчання своїх дітей, про що красномовно свідчить запис у відомості Лубенського полку: "незабезпечених батьків залишили навчання – 121" учень [19, арк. 28]. Не маємо даних стосовно того, чи стягувалася платня за навчання екзерциції. Водночас, можна погодитися з думкою О.Панашенко, яка вважає, що навчання військової справи, на відміну від освоєння грамоти, було безкоштовним, оскільки воно не було обов’язковим для всіх учнів [194, с. 108]. 
Козацькі діти вчилися не лише у парафіяльних школах, але й при полкових та сотенних канцеляріях. Тут вони засвоювали канцелярське письмо та діловодство, при цьому одночасно навчаючись у дяківських школах. Щоправда, збереглося лише кілька документальних свідчень про функціонування таких початкових навчальних закладів на Лівобережній Україні. Зокрема, у відомості Волинської сотні Чернігівського полку від 31 серпня 1770 р. зазначається, що діти навчаються "при сотенному військовому правлінні". Аналогічні школи діяли при Білоуській, Городницькій, Понарицькій, Слабинській та Сосницькій сотенних канцеляріях цього ж полку [169, т. 28, с. 30–31]. Хоча в них навчалася письма невелика кількість учнів – від 2 до 6. Не збереглося документальних свідчень про те, чи існували подібні школи в Ніжині. При цьому слід пам’ятати, що у місті в досліджуваний період знаходилися полкова та 3 сотенні канцелярії, тому цілком імовірно, що при них також навчали дітей ніжинських козаків. 
Остання чверть XVIII ст. у розвитку початкової освіти в Україні позначилась впливом загальнодержавної шкільної реформи, яка проводилася урядом Катерини II. Ці зміни супроводжувалися централізацією системи початкової освіти, контролем за нею з боку російського уряду та русифікацію змісту навчання. Реформа, здійснена згідно зі Статутом 1787 р., передбачала відкриття у намісницьких містах головних народних училищ (чотирикласних з 5-річним курсом навчання), а у повітових – малих народних училищ (двокласних з 2-річним курсом навчання). Малі училища за навчальною програмою були ідентичні першим двом класам головних народних училищ. У них навчали російського читання та письма, учні також вивчали Закон Божий, початкові правила російської граматики, арифметику та малювання. Тобто в народних училищах діяла класно-урочна система викладання, за якої враховувалися вікові можливості учнів при навчанні. Нова мережа початкових освітніх закладів, яка фінансувалася за державні кошти, мала охопити навчанням дітей з усіх станів та соціальних груп населення, окрім селян. На утримання малого народного училища державою виділялося 500 крб, з яких 3 вчителі отримували 330 крб сріблом, а 170 крб, йшло на ремонт, освітлення та бібліотеку училища. Наглядачами за малими народними училищами призначалися громадяни за вибором. Вчителями тут працювали у переважній більшості вихованці духовних училищ.
Масово народні училища почали відкриватися на території Російської імперії після 1786 р., коли в результаті чотирирічної роботи Комісії із заснування народних училищ Катериною ІІ було затверджено їх Статут. У Ніжині мале народне училище було офіційно відкрите у листопаді 1789 р. [23, арк. 8]. 
З "Топографического описания города Нежина", яке датується 90-ми рр. XVІІІ ст., довідуємося, що у двох кам’яних будинках, які знаходилися у підпорядкуванні міської влади, "розміщувалося народне училище, що складалося з двох класів, у першому навчаються російського письма та читання, у другому – російської граматики" [86, с. 175]. Опис також містить дані про кількість учнів, що навчалися в училищі та вчителів: "вчителів в обох класах – 2, учнів обох статей – 48" [86, с. 175]. Ці дані свідчать, що у малому народному училищі у Ніжині навчалася лише незначна кількість місцевих дітей. 
Загалом народні училища не були масовими, а тому не могли охопити початковою освітою усю територію Лівобережжя. При цьому вони не користувалися особливою популярністю серед місцевого населення, насамперед через те, що тут заборонялась українська мова, ігнорувались народні освітянські традиції та звичаї. На противагу парафіяльним школам, у яких вчителі традиційно спілкувалися з учнями українською мовою і які за своїм змістом навчання були близькі народові, центральне місце у навчальній програмі "казенних" народних училищ відводилося вивченню російської мови та граматики. Цим самим вони слугували знаряддям русифікації українського народу та ліквідації її культурної самобутності. 
Як вже відзначалося вище, після проведення освітньої реформи заборонялася діяльність мандрівних дяків. Водночас внаслідок реформи не ліквідовувалися церковнопарафіяльні школи, доволі розгалужена мережа яких продовжувала функціонувати паралельно з народними училищами, надаючи початкову освіту не лише у губернських та повітових центрах, але й у більшості населених пунктів Лівобережної України. При цьому царський уряд вводив контроль за діяльністю парафіяльних шкіл, їх навчальна програма мала бути майже ідентичною тій, що викладалася у малих народних училищах, тобто процес русифікації системи початкової освіти охопив і традиційні школи, що діяли при церквах. 
Населення Ніжина, як і багатьох інших міст Лівобережжя, не виявляло бажання віддавати своїх дітей на навчання до нових початкових навчальних закладів – народних училищ, віддаючи перевагу традиційним парафіяльним школам. Про це яскраво свідчить ордер чернігівського губернатора А.Милорадовича, адресований інспектору ніжинських шкіл О.Журавльову та ніжинському городничому. У документі констатується низька популярність народного училища серед ніжинців: "хоча діти і були взяті у дяків і направлені в училище, але пробули вони там лише один день, а потім більше місяця ніхто з них не з’являвся" [254, с. 9]. Зважаючи на це, губернатор доручає організувати навчальний процес так, щоб у понеділок, вівторок та середу до обіду діти навчалися в народних училищах, а решту днів (окрім неділі) – "у дяків по церковним книгам і співам по єрмолою" [254, с. 9]. "Розставити час для учнів так, щоб вони протягом навчання в народних училищах не позбавлялись ... задоволення у навчанні читати і співати за церковними книжками від дяків", – наказує у ордері А.Милорадович. Водночас губернатор вимагав посилити контроль за відвідуванням учнями народного училища: "зібрати 45 дітей, скласти їм іменний список і прибити його в класі на стіні, щоб вчитель міг знати, кого немає, і наполягати про відвідування у батьків та опікунів при допомозі поліції" [274, с. 9]. 
Як бачимо, незважаючи на спробу царського уряду реформувати систему освіти на території Лівобережної України наприкінці XVІІІ ст., взявши її під державний контроль, найбільш поширеним типом початкової школи у цей період, як і протягом усієї доби Гетьманщини, була церковнопарафіяльна школа, яка поєднувала у собі традиційні елементи церковної та народної освіти. 
У другій половині XVІІІ ст. на Лівобережній Україні з’являються і приватні школи. Відомо, що у Ніжині пансіон був заснований у 1762 р. [272, с. 494]. Проте, на жаль, окрім самого факту відкриття у місті цього приватного навчального закладу, не знайдено жодної іншої інформації щодо його функціонування. Зазвичай приватні пансіони, які діяли у цей період на території Гетьманщини, призначалися для навчання дітей однієї статі, переважно дівчат. Більшість з них утримувалися іноземцями. Тривалість та зміст навчання визначалася самими власниками цих закладів [191, с. 134]. М.Демонтович у своїй книзі "Матеріали для географии и статистики…" (1865), згадуючи події ХVІІІ ст., вказує, що в цей період існували приватні пансіони в Чернігові і Ніжині, де дітей вчили латинської та німецької мови з оплатою за навчання і утримання по 70 крб з учня за рік [191].
Окрім початкової школи, в цей період також активно розвивалася професійна освіта, яка зосереджувалася переважно у ремісничих цехах. Згідно з Генеральним описом у Ніжині, одному з найбільших ремісничих центрів Гетьманщини, 1766 р. у майстрів різних професій навчалося 165 учнів. Загалом у місті у той час налічувалося 480 майстрів-ремісників. Найбільше учнів – 46 вчилося на кушнірів та бламарників, 23 – на шевців [234; 235]. Зокрема, у майстрів-ремісників, що належали до міщан, в цей час навчалося 63 учні, 50 хлопців та 13 дівчат віком від 10 до 15 років. 15 з них вчилися на бламарників, 13 – на кушнірів, 12 – шевців, 9 – кравців, 8 – ткачів, по 1 учню – на гончарів, ковалів, пекарів, столярів, іконописців, шаповалів [77].
Протягом 60–80-х рр. ХVIIІ ст. зростає як кількість ремісників, так і кількість їх учнів. У 80-х рр. ХVIIІ ст., як вказує О.Шафонський, у ніжинських ремісників нараховувалося вже 380 учнів за наявності на той час у місті 657 майстрів [89, с. 476–477]. 
Учнів мала лише частина ремісників, переважно заможні. Кількість учнів у одного майстра була різною. Так, згідно з даними Опису Ніжина 1766 р., ніжинські майстри навчали від 1 до 5 учнів. Зокрема, міщанин Михайло Костюченко, який займався бламарницьким ремеслом, мав чотирьох учениць. За становою належністю учні були переважно з сімей міщан та козаків. Так, у ніжинського кушніра Карпа Паниченка вчилося два учні – козацький син з села Боглопки Семен Косенко та син ніжинського міщанина Прокоп Донський [77, с. 112].
На рівні цехових організацій чітко регламентувалися умови та правила навчання професійної справи, яке мало свої корпоративні традиції та супроводжувалося певними ритуалами. Процес навчання був поетапним. Зазвичай батько молодої людини, яка хотіла навчатися якогось ремесла, узгоджував умови прийому з майстром. В них зазначалося, чого має навчати майстер, встановлювався термін навчання, умови, в яких буде утримуватися учень. Зокрема, як свідчить Опис Ніжина 1766 р., термін навчання складав від 1 до 5 років. Перебуваючи на навчанні, учень потрапляв у повну залежність від майстра, фактично на певний час ставав його робочою силою. Майстер навчав учня ремесла і разом з тим використовував у своєму господарстві як слугу. Робочий день учнів інколи тривав 16–18 годин. При цьому майстер утримував учнів власним коштом, забезпечуючи їх їжею та одягом: "учні утримуються на всьому харчуванні господарському за навчання ремеслу" [77, с. 112].
Після завершення терміну навчання в урочистій обстановці проводилося так зване "визволення" учня. Майстер повинен був дати учневі свідоцтво про закінчення навчання, подорожній лист (у разі, якщо той мав бажання продовжувати навчання в іншому місті), внести до цехової скриньки та дати старшині певну суму грошей, організувати так звану "учту" [139, с. 168]. 
Наступною сходинкою у ремісничій кар’єрі була служба у майстра протягом кількох років підмайстром. Після цього підмайстер повинен був попрацювати певний час у кількох майстрів з різних міст. Удосконаливши свої знання та вміння, здобувши кілька свідоцтв, він повертався в рідне місто й просив старійшин цеху прийняти його в члени братчиків. Для того щоб стати повноцінним членом цеху, або за термінологією того часу "поєднати цех", потрібно було пред’явити самостійно виконаний виріб за своїм фахом, внести до цехової скриньки певну суму грошей і організувати бенкет для членів цеху [151, с. 58]. Там, де цех був чисельним, бенкет потребував декількох десятків карбованців. Досить часто зібрати таку суму підмайстрам було не під силу, тож не дивно, що значна частина з них, особливо бідні, не могли пробитися в майстри і назавжди залишалися наймитами [89, с. 296]. 
Система цехового професійного навчання в добу Гетьманщини була достатньо масштабною для того, щоб забезпечити підготовку тієї кількості професійних ремісників, якої потребувала тогочасна економіка. Крім того, цехове навчання створило необхідне підґрунтя для появи в Україні з часом нового типу професійних навчальних закладів – ремісничих училищ. 
Наприкінці ХVII ст. в Ніжині паралельно з українськими церковнопарафіяльними навчальними закладами виникає національна початкова школа для дітей членів грецької громади. Грецькі купці та ремісники, оселившись у Ніжині, відкрили власну національну школу, яка була для них центром духовності, бо тут воєдино переплелись мова, віра, національні традиції, визначались перспективи життєдіяльності молодшого покоління ніжинських греків. Вже з самого початку свого функціонування школа стала органічною частиною релігійно-культурного життя греків, символом і засобом їхнього національного самоусвідомлення. До речі, це одна з перших інонаціональних шкіл на території Лівобережної України, що діяли у добу Гетьманщини. 
Першу згадку про школу зустрічаємо вже в Статуті грецького братства 1696 р. [88]. У своєму клопотанні до митрополита Київського і Галицького Варлаама Ясинського у липні 1696 р. стосовно затвердження духовного братства греки одночасно просять дозволити "при церкві їх грецькій ніжинській побудувати школу заради навчання підлітків письма грецького" [60, с. 14]. Відомо, що Варлаам Ясинський дав такий дозвіл. В "Актах ніжинського грецького братства" знаходимо ще кілька документальних свідчень про існування грецької школи, зокрема, в універсалі гетьмана Д.Апостола до 1729 р. та грамоті митрополита Київського Арсенія Могилянського 1750 р. [60].
Біля витоків функціонування грецької школи стояв священик Христофор (Христодул) Димитрієв, який протягом майже 20 років здійснював у Ніжині свою релігійно-просвітницьку діяльність. До речі, Х.Димитрієв служив і першим вчителем у грецькій школі. Спочатку школа розміщувалася у церкві архангелів Михаїла та Гавриїла, а трохи пізніше для неї було збудоване спеціальне приміщення [23]. 
У Статуті братства чітко визначалося, що вчителем мав бути грек за етнічною належністю, який би навчав дітей "по грецьку та еллінську", тобто давньогрецькою та новогрецькою мовами. Згідно із документом у школі грецького братства навчання тривало протягом двох років. Учні вивчали грецьку граматику, арифметику, малювання, Закон Божий, знайомились з основами риторики, піїтики, філософії. Тобто грецька школа надавала початкову освіту, проте, як бачимо, її навчальна програма досить суттєво відрізнялася від тієї, за якою навчали у парафіяльних школах, що діяли в той час у Ніжині. Вона була значно ширшою, і її складові елементи залежали передусім від мети самого навчання. Греки прагнули, щоб в результаті навчання їх діти отримали не дяківський чин, а рівень освіти, який би дозволив продовжити торговельну справу батьків. Тому тут, на відміну від парафіяльних шкіл, чільне місце відводилося вивченню арифметики та засвоєнню основ математичних знань. Водночас, у програмі грецької школи присутні навчальні дисципліни (піїтика, риторика, філософія, Закон Божий), які вивчалися в навчальних закладах середньої ланки, у першу чергу, колегіумах. Окрім рідної мови та письма, належна увага приділялася також вивченню російської мови, без знання якої було важко здійснювати торговельні операції на території Російської імперії. Інколи грецькі діти вивчали російську та церковнослов’янську мови в ніжинських парафіяльних школах [23, арк. 6]. 
Згідно із Статутом школа мала виконувати не лише освітні функції, але й виховні – зробити дітей православними християнами, "синами батьків-греків, які по-грецьки живуть" [23]. 
В школі грецького братства, окрім вчителя (вчителів), також працювали начальник, доглядач, піклувальник – член братської ради, а також служники. Статут пропонував тримати при школі бурсу. Учні повинні були носити довгий, до землі, одяг. Батьки учнів мали сплачувати за навчання своїх дітей та на утримання школи їжею і грішми. Статут визначав розмір платні за кожну з навчальних дисциплін, який коливався від 6 до 50 грошів. Так, зокрема, навчання граматики коштувало 6 грошів, піїтики – 12, риторики та філософії – 24, богослов’я – 50 грошів. Діти з бідних сімей навчалися та утримувалися за кошти братства та церкви. Ці гроші витрачалися не лише на "хлопців і сиріт, що навчалися писання", але й на харчування та платню вчителям [60, с. 78]. 
Частина ніжинських греків запрошувала вчителів для навчання своїх дітей вдома. Зокрема, відомий факт, коли ніжинські греки у 1768 р. запросили на три роки ченця Києво-Подільського грецького монастиря Григорія (Васильєва), грека за походженням, навчати своїх дітей давньогрецької мови. На той час він вже два роки вчився у Києво-Могилянській академії. Цікаво, що укази Київської консисторії про дозвіл на переїзд Г.Васильєва до Ніжина підписав архімандрит київського Михайлівського монастиря Єпіфаній, який у 1763–1768 рр. служив ніжинським протоієреєм та архімандритом місцевого Благовіщенського монастиря. Можливо, він відіграв певну роль у запрошенні ченця Григорія до Ніжина, оскільки міг бути особисто знайомий з ніжинським греками [61, с. 347–349]. 
Окрім дітей з грецької колонії, в школі навчалися і сини представників ніжинської старшини, шляхти, заможних козаків та міщан. Зокрема, у ній здобував початкову освіту М.Бантиш-Каменський, син дворянина, в майбутньому відомий український історик та археограф. У свою чергу, діти ніжинських греків навчалися у церковнопарафіяльних школах Ніжина. Так, у 1727–1728 рр. в школі при Миколаївському соборі навчалися греки Штана і Семен Калаврея. Останнього батько віддав до школи для вивчення старослов’янської мови [23, арк. 6]. 
Вплив на культурно-освітнє життя ніжинської общини могли справляти й високоосвічені греки, які тимчасово мешкали у Ніжині. Серед них чимало відомих імен у сфері освіти та науки, зокрема, брати Софроній та Іоанникій Лихуди, які на початку 1685 р. проживали в Ніжині, а того ж року заснували у Москві Слов’яно-греко-латинську академію – перший вищий навчальний заклад у Росії [247, с. 22]. Перебування в Ніжині братів Лихуд засвідчує також грецький Синодик [163]. 
Певний час мешкали у Ніжині архімандрит Діонісій, який перебував у місті 1689 р. і мав велику бібліотеку [266, с. 189–205], доктор медицини Іван Комнін, який здобув освіту у Венеції і з 1690 р. служив лейб-медиком при гетьмані І.Мазепі [23, арк. 2–3], професор Афанасій Скида, який був вчителем грецької мови в Московській Слов’яно-греко-латинської академії [212].
Можна припустити, що хтось з цих грецьких діячів культури міг вчителювати у Ніжині. І хоча у цей період школа грецького братства ще не була офіційно заснована, проте, напевне, у якійсь формі навчання вже здійснювалося. 
Учні грецької школи мали можливість використовувати у навчальному процесі досить чисельну бібліотеку, яка належала братству. Її фундатором також був священик Христофор Димитрієв – засновник грецького братства і школи при ньому, який передав сюди книги з власного зібрання. 
У Гетьманській державі освіта не обмежувалася лише початковою ланкою. Сам час вимагав відкриття навчальних закладів середнього та вищого рівнів освіти. Такі навчальні заклади, насамперед, колегіуми, були засновані у добу Гетьманщини у Києві, Чернігові, Новгороді-Сіверському, Переяславі. Їх фундаторами були відомі церковні і культурні діячі того часу – митрополит Петро Могила, архієпископи Лазар Баранович та Іоанн Максимович. 
Значну роль у розвитку освіти в Україні та Росії відіграв митрополит Стефан Яворський, який працював професором і префектом Києво-Могилянського колегіума. У 1701 р., вже будучи місцеблюстителем патріаршого престолу, С.Яворський сприяв наданню Київському колегіумові статусу академії. У тому ж році він також очолив Слов’яно-греко-латинську академію в Москві, реформувавши її за зразком вищого навчального закладу, в якому сам викладав більше 10 років. 
Митрополит C.Яворський, на кошти якого 1716 р. у Ніжині було збудовано Благовіщенський собор, вирішив створити при ньому архімандрію і монастир, який нарекли "Богородичним Назаретом". Фундатор прагнув заснувати при цій обителі "колегію вчених ченців" – великий духовний навчальний заклад за зразком колегіумів. Для матеріальної підтримки у 1717 р. Стефан Яворський надав монастирю грамоту, якою затвердив усі його привілеї та маєтності, серед яких були не лише млини, винокурні, але й цілі села, в тому числі й ніжинський Красноострівський Ветхоріздвяний Георгіївський монастир з усіма його землями [273]. 
До останніх днів життя С.Яворський піклувався про збудовану в Ніжині обитель, щорічно надсилаючи до монастиря грошові пожертви та коштовні подарунки. Тривалий час в монастирській ризниці зберігалися подаровані митрополитом дорогоцінні речі: срібний позолочений напрестольний хрест з мощами різних святих, золотий наперсний хрест та Панагія, прикрашені коштовним камінням та діамантами, жезл із слонової кістки, подаровані преосвященному Стефану східними патріархами. 
Проте під час перевірки виявилось, що в "монастирській казні" із надісланих митрополитом 11 055 крб залишилось лише 4 860 крб. Решта грошей "пошла в расточение и расхищение" першого архімандрита Благовіщенського монастиря Модеста Ільницького [273, с. 65]. Довідавшись про це, Стефан Яворський змістив його з посади і тимчасово призначив настоятелем "Богородичного Назарету" його ченця Симеона Шостаковського. Як свідчать листи останнього, Л.Ільницький довгий час не виконував вимог Стефана Яворського і лише навесні 1720 р. залишив монастир [35].
Наступником Ільницького був обраний ігумен Глухівського монастиря Єпіфаній Тихорський, який у травні 1720 р. відвідав у Санкт-Петербурзі Стефана Яворського і отримав не лише його благословення, а й відповідні розпорядження стосовно перетворення Благовіщенського монастиря на релігійний та культурно-освітній центр.
Проте, на жаль, Стефану Яворському не вдалося втілити свій задум у життя. Монастирські інтриги, які плелися в той час, призвели до того, що Єпіфаній Тихорський не знайшов спільної мови ані з монахами, ані з Шостаковським і змушений був залишити Ніжин та повернутись наприкінці 1721 р. до Глухова. Митрополит, на жаль, більше довіряв Симеону Шостаковському, а він знаходився серед тих осіб, які привласнювали монастирські кошти і, звичайно, не хотів поступитися місцем Тихорському. Про всі ці інтриги у монастирі був поінформований і гетьман І.Скоропадський, до якого звертався і Тихорський, і Шостаковський [36].
Втрата для Благовіщенського монастиря Єпіфанія Тихорського була досить відчутною, бо саме він зміг би втілити в життя мрію С.Яворського і перетворити монастир на "школу для освічених монахів". У цьому переконує нас його діяльність у наступні роки. У 1722 р., після того як Є.Тихорський відбув із Ніжина, його призначили єпископом у Бєлгороді, де він відкрив училище, яке в 1726 р. перевели до Харкова і перетворили на колегіум. У 1729 р. там уже навчалося понад 500 студентів-українців і росіян. Є.Тихорський багато зробив, щоб у колегіумі працювали добре підготовлені викладачі, які б виконували програми спільні з Київським. Тому Харківський колегіум називали Тихориціанською академією. Єпіфаній Тихорський помер у 1731 р. і похований у Ніжинському монастирі [252, с. 633].
Після смерті у 1722 р. Стефана Яворського його наступник на посаді Президента Синоду та ідейний суперник Феофан Прокопович зробив все можливе, щоб звести нанівець діяльність свого попередника. Влада пішла навіть на нечуване на той час порушення умов заповіту померлого архієрея, який у листі до Петра І від 6 липня 1718 р. просить царя, щоб його речі, гроші та книги "після смерті не були відняті" [210, с. 53]. Незважаючи на це, 1723 р. гроші, які пожертвував С.Яворський перед смертю на утримання "Богородичного Назарету", в тому числі й на створення духовного навчального закладу при монастирі, були конфісковані Священним Синодом. 
Після Є.Тихорського посаду настоятеля монастиря до 1729 р. обіймав Савва Шпаковський. Дбаючи переважно про власне благополуччя, він привласнював кошти і довів монастир до повного розорення. Як результат, вже через 10 років після відкриття Богородичний Назарет виявився спустошеним: за свідченням архівних джерел, тоді в монастирі залишалося не більше 4 монахів, а новозбудований Соборний храм був занедбаний так, що в ньому "голуби та горобці собі пристанище знайшли". Таким чином, для реалізації проекту С.Яворського про заснування у Ніжині вищої духовної школи не залишилося ні коштів, ні відповідної бібліотечної бази, ні осіб, які б могли втілити мрію митрополита Стефана у життя. 
Лише у 1754 р. архімандрит Митрофан Горленко звернувся до Священного Синоду з проханням повернути Благовіщенському монастирю вилучені у нього бібліотеку та гроші, заповідані С.Яворським [273, с. 72]. 
Зрештою, після тривалих бюрократичних зволікань, чиновники духовного відомства вирішили повернути монастиреві 3 тисячі карбованців, а вилучену бібліотеку постановили не повертати, оцінивши натомість її в 500 карбованців грошової компенсації. 
Ще від початку функціонування братства греки, крім початкової школи, планували відкрити середній навчальний заклад. Відповідно до першого Статуту братства 1696–1699 рр. ставилося завдання заснувати так звану "школу науки", в якій мали викладати давньогрецьку та новогрецьку мови, поезію, риторику, філософію, богослов’я. З цією метою греки збирали рукописи та рідкісні книги. Згідно зі Статутом тривалість навчання в школі мала складати 8 років. Учнями могли бути православні греки не лише за походженням, але й вихованням віком не старші за 14 років. Так само, як і в початковій школі, у "школі науки" батьки мали сплачувати щомісячно мінімум: 2 гроші за харчування, 6 грошів за навчання граматики, 12 грошів – піїтики, 24 гроша – риторики і філософії, 50 грошів – богослов’я. Братство також повинно було відбирати та навчати за свої кошти 6 учнів з бідних родин [162, с. 136]. 
Ідея заснування середнього навчального закладу виникала й пізніше, у середині ХVIII ст. Так, брати Артино, один з яких мав у Ніжині гарбарню, у 1754 р. розробили проект семінарії, яку хотіли заснувати на власні кошти [267, с. 171]. Вони планували запрошувати з Греції вчителів для навчання "греко-еллінської мови бідних хлопців благочестивої віри". Справа розглядалася в Синоді, який звернувся з цього приводу до митрополита київського Тимофія. На жаль, не маємо остаточних відомостей про наслідки цього клопотання [23, арк. 3].
Добре усвідомлюючи значення освіти для подальшої кар’єри своїх дітей, представники ніжинської козацької старшини, шляхетства, купецтва, заможного міщанства віддавали свої синів на навчання до провідних середніх та вищих шкіл України та Європи. У першу чергу, це стосувалося Києво-Могилянської академії (до 1701 р. – колегіум), яка утвердилася в ролі головного освітньо-культурного осередку не лише України, але і всієї Східної Європи, в якій здобули освіту майбутні гетьмани, полковники, більшість ієрархів православної церкви та визначних діячів культури України та Росії [114]. 
Але крім знаних діячів, в Академії навчались і менш відомі представники свого часу, які після її закінчення служили по всій Україні священиками і дяками, учителями у парафіяльних школах, посадовцями в українських та російських урядових установах, зокрема, Генеральній, полковій та сотенній канцеляріях. Серед ніжинців, які закінчили цей навчальний заклад, були Іван та Микола Бантиш-Каменські, Іван та Михайло Волховські, Сава Горголі, Амвросій Зертись-Каменський, Максим Колюшкевич, брати Матвій та Федір Кониські, Георгій Кониський, Іоанн Максимович та його брати, Микола Мотоніс, Михайло Панкевич, Карпо Пилашко, Феодосій Почека, Лука Січкарьов, Віктор Черняєв та інші [137]. Більшість з них в майбутньому стали відомими державними, церковними та освітніми діячами.
Чимало ніжинців – випускників Києво-Могилянської академії та колегіумів – прагнули завершити освіту у європейських університетах, аби опанувати юриспруденцію та медицину, що не викладалися в Україні, а також удосконалити знання європейських мов. Адже, незважаючи на наміри козацької старшини і, зокрема, гетьмана К.Розумовського, заснувати університет в Україні так і не вдалося. 
Вибір університету залежав від багатьох факторів, причому важливу роль відігравав не лише авторитет того чи іншого закладу, але й навчання в ньому земляків, торговельні зносини з містами Центральної та Західної Європи. У XVIII ст. найбільшою популярністю серед української молоді користувалися німецькі університети. До університетських матрикулів цих вищих шкіл вписано чимало імен вихідців з Ніжина. 
Так, зокрема, з 1749 р. близько семи років у Лейпцизькому університеті навчався випускник Києво-Могилянської академії ніжинець Микола Мотоніс разом з киянином Григорієм Козицьким. Щоб продовжити навчання в Німеччині, вони звернулися до Петербурзької академії з клопотанням взяти їх на казенний кошт [137, с. 266–267, 378–379; 157, с. 13]. Така допомога їм була надана. Пізніше М.Мотоніс працював у Петербурзькому університеті і був обраний почесним членом Петербурзької академії наук. До навчання у Лейпцигу Мотоніс протягом майже двох років вивчав іноземні мови та філософію у гімназії Св. Єлизавети у Бреслау (тепер м.Вроцлав) [119; 129, с. 525; 137, с. 379; 269].
У гімназії Св. Єлизавети у 1721–1723 рр. навчався і випускник Києво-Могилянської академії Іван Обидовський [129, с. 530–531; 137, с. 399], син небожа гетьмана І.Мазепи ніжинського полковника та наказного Гетьмана України Івана Обидовського. Під час навчання у Бреслау Іван Обидовський знаходився у скрутному матеріальному становищі, про що свідчать його листи до тітки Параски Сулими, рідної сестри матері, яка була з роду генерального судді В.Кочубея. І хоча родичі радили йому залишити навчання і повернутися додому, він готовий був сидіти впроголодь, продовжуючи навчання, бо знав, "що то єсть наука, що то учений человек, який з нього пожиток" [82]. Після навчання Феофан Прокопович та гетьман Данило Апостол допомогли І.Обидовському зайняти посаду в Колегії іноземних справ. Навчався в гімназії в Бреслау і ніжинець О.Єліатов [129, с. 531].
Після закінчення Києво-Могилянської академії на медичному факультеті Марієнбурзького університету в м.Галле навчалися греки з Ніжина Сава та Іван Горголі (Горголіси), а також чернігівець Андрій Кондура [137, с. 145].
Сава Горголі перебував за кордоном з 1755 р., де, крім навчання в університеті, здійснив подорож по Австрії та Італії. Захистивши дисертацію "Загальна патологія і лікування рецидивів хвороби", повернувся до Росії, де займав різні медичні посади в армії. У 1781 р. указом Сенату С.Горголі призначено членом Державної медичної колегії [129, с. 527; 200]. Значно менше відомостей дійшло до нас про Івана Горголі, який працював у Ніжині лікарем. 
Андрій Кондура у 1798 р. теж захистив докторську дисертацію з медицини, витримав іспит у Санкт-Петербурзькій медичній колегії, отримавши право на лікарську практику. Працював лікарем у Ніжині, брав участь у першому віспощепленні населення України. Як учень відомого голландського психіатра Й.Х.Рейля займався лікуванням психічно хворих, відкривав спеціальні медичні заклади [174].
Діти ніжинських греків продовжували навчання комерційної справи у Києві, Чернігові, Москві та Молдавії, а військової – у Санкт-Петербурзі. Діти з окремих сімей вчилися також у Греції. Так, ніжинський грек Ян Вензеров клопотався перед міським магістратом "про видачу своїм дітям, сину Олександру і доньці Анастасії, паспортів на від’їзд до міста Яско на навчання" [23, арк. 9]. До речі, це єдиний встановлений факт, де йдеться про навчання дівчинки з грецької громади Ніжина. Водночас, як слушно зазначає К.Харлампович, ніжинські греки переважно надсилали своїх дітей за межі міста, насамперед, до Москви та Санкт-Петербурга, здобувати не загальну освіту, а професійну – вчитися "комерції" [23, арк. 9]. 
Поза межами рідного міста діти ніжинських греків здобували також духовну освіту. Зокрема, у 1760-х рр. у Чернігівській духовній семінарії навчався син грецького священика Феодосій, який пізніше був перекладачем при патріарху Константинопольському Серафимі ІІ, а на межі ХVIII та ХІХ ст. був настоятелем Батуринського Миколо-Крупицького монастиря [23, арк. 9].
Важливе місце у культурному житті Ніжина у середині XVII–XVIII ст. посідали книжкові зібрання. Потяг до книг у досліджуваний період пояснювався не лише зростанням рівня освіти, але й потребою їх практичного використання у повсякденному житті. 
Дослідники історії бібліотек цього періоду О.Дзюба та В.Фрис виділяють три основні групи за місцем їх формотворення: монастирські та кафедральні, навчальних закладів та приватні [130, т. 3, с. 814–832]. Усі ці групи бібліотечних зібрань існували й у Ніжині. Проте формування їх фондів та функціональне призначення книжок було дещо відмінним від загальноукраїнського контексту, маючи специфічні місцеві особливості. 
Значним за обсягом книжковим зібранням була бібліотека ніжинського грецького братства, яка створювалася переважно для навчання дітей грецької громади та використовувалася у богослужебних цілях. Перші книги до фондів бібліотеки надійшли від її фундатора, засновника ніжинського грецького братства і школи при ній Христофора Димитрієва. 
Протягом другої половини XVІІ–XVІІІ ст. бібліотека, що розміщувалася в Михайлівській церкві, поповнювалася виданнями з інших приватних книгозбірень. Значну частину власних книг передав до бібліотеки митрополит Філіписійський та Драми Софроній, який мешкав у Ніжині в другій половині XVІІ ст. Серед них був збірник рукописів XVІ–XVІІ ст., а також рукописний чин літургії Іоанна Златоуста [163].
Священики ніжинських грецьких храмів також зробили свій внесок до книжкового фонду бібліотеки. Так, від отця Костянтина надійшов Новий завіт базельського видання 1655 р., а від о. Миколая – липнева Мінея 1730 р.
27 різних грецьких книг та книга "Феотокія грецька", а також 3 книги "Ярмолойнія" залишилось після смерті ієромонаха Макарія, який працював дяком і регентом хору в грецькій церкві. 120 книжок надійшло від протоієрея Панагіота, який мешкав у Ніжині близько 1780 р.
Під час навчання у Петербурзькій медичній колегії протягом 1781–1784 рр. ніжинського грека Сави Горголі у склепі Михайлівської церкви зберігалися його книги, які займали 6 скринь. Частину з них майбутній відомий лікар та член Державної медичної колегії Росії подарував бібліотеці братства. 
Майбутній Константинопольський патріарх Діонісій близько 1689 р. перебував у Ніжині і після призначення на посаду архімандрита Микільсько-Македонського монастиря залишив місцевій грецькій громаді 78 книжок та рукописів філософського, богословського та світського змісту. Серед них були теологічні твори Феофіла Коридалевса, поеми та гімни Гомера та ін. На полях багатьох книжок та рукописів Діонісія були помітки [266, с. 139–140]. Саме вони дали можливість вченим відтворити окремі факти біографії цього визначного діяча пізнього еллінізму. 
У грецькій бібліотеці знаходився також примірник Євангелія, подарованого гетьманом Іваном Мазепою, яке було видане ним арабською мовою в сирійському місті Алеппо у 1708 р. з родовим гербом гетьмана. Серед книг були також греко-румунське Євангеліє, яке подарував у 1698 р. великий стольник при дворі молдавського господаря Костянтин Кантакугін, та нотний Стіхірар 1764 р. видання, подарований греком Олександром Іонікі. Тут знаходилися також два грецьких пергаментних Євангелія Х та ХІ–XII ст. та два пергаментних молдо-влахійських Євангелія XVІ ст. [121; 33, арк. 18].
До бібліотеки грецького братства також потрапили книги, якими володів Афанасій Філіполит, який 1799 р. від’їжджаючи з Ніжина до Ясс, залишив ніжинському греку Еліату 76 нових книжок грецької граматики для продажу. 
Частину книг передали до бібліотеки Михайлівської церкви представники ніжинської грецької громади, зокрема, від купця Івана Демболі надійшло грецьке Євангеліє, видане у Венеції 1737 р., від купця Кузьми Личкова – "Параклісіс" 1733 р. видання, купця Спиридона Замали – "Апостол" 1761 р., від ієромонаха Ігнатія Лакадемського – Священний Катехізис Миколи Булгарі 1681 р. 
Невеликі власні бібліотеки мали представники ніжинської грецької громади. Зокрема, відомо, що після смерті грека Івана Киріякова у 1796 р. залишилося 23 історичні книги, які були оцінені у 8 крб і продані Івану Сохацькому за 10 крб 10 коп. Інший грек Петриці мав у власності 13 книжок. Також відомо, що 1792 р. Андрій Христофоров залишив у спадок за тестаментом навчальні казки "Задич, или Судьба. Восточная повесть", Псалтир, Канонник. 
Греки дбайливо зберігали у спеціальному футлярі книгу "Прохірон, або Шостикнижжя", подаровану 1690 р. священиком Христофором. Цей звід візантійського права, кодифікований у ХIV ст. відомим візантійським правознавцем та суддею Костянтином Арменопулом, регламентував церковне та громадське життя ніжинських греків. У повсякденному житті використовувався "Сборник проповідей и поучений на воскресные дни всего года, составленный иеромонахом Агапием из разных проповедников, 1657".
Загалом збереглося чимало розрізнених даних про книги, які входили до фондів бібліотеки грецького братства у Ніжині. Проте не маємо жодного систематизованого і повного бібліографічного опису цієї книгозбірні. 
Щоправда, О.Дмитрієвським у 80-х рр. ХІХ ст. здійснено опис 40 різних книг і рукописів, що були передані з ніжинської Михайлівської церкви в Церковно-археологічний музей Київської духовної академії [121]. Як засвічує дослідник, ці рукописи і книги відзначались давністю свого походження, цінністю оформлення, а також у науковому та бібліографічному відношеннях [120; 121]. "Кроме икон в алтаре на престоле и жертвеннике, я осмотрел два греческие евангелия, обделанные в дорогие серебряные оклады с богатейшими эмалевыми в византийском стиле украшения". Ці дві євангелія були надруковані у 1671 р. у Венеції.
Частина книг грецького братства увійшла пізніше до фондів бібліотеки Ніжинського історико-філологічного інституту кн. Безбородька. Найбільш цінні з них у 1934 р. були відправлені до Києва до Бібліотеки Всеукраїнської академії наук. Серед них було чимало рідкісних старовинних рукописних книг, зокрема, Євангеліє грецькою мовою на пергаменті ХІ–ХІІ ст. з власноручними примітками візантійського імператора Феодосія, уривки з грецького Євангеліє ХІІІ–ХIV ст., прекрасно оформлене золотом і кольоровими мініатюрами молдо-влахійське Євангеліє XVІ ст., рукописний "Октоїх" на крюкових нотах 1671 р., який належав Константинопольському патріарху Діонісію. На ньому знаходимо дарчий напис патріарха митрополиту Стефану Яворському.
84 старовинні книги, що складають 178 томів, знаходяться сьогодні в фонді наукової бібліотеки Ніжинського державного університету імені Миколи Гоголя. 20 з них – це видання XVІ ст., 27 – XVІІ ст., 15 – XVІІІ ст., решта – ХІХ ст. Переважно це праці з філософії, богослов’я, історії, класичної філології. Серед них чимало рідкісних видань, зокрема, "Твори" Платона, надруковані у Венеції в 1517 р., "Логіка" Аристотеля 1572 р. видання, подарункові книги Єрусалимського патріарха Досифія 1699 р. [215]. З листа гетьмана Мазепи довідуємося, що у архімандрита Діонісія, який жив у Ніжині, було 63 книги [274, с. 4–6]. 
Особливе місце у культурному житті Ніжина займала бібліотека митрополита Стефана Яворського. За місцем формування вона належить до приватних бібліотек, проте за функціональним призначенням її можна віднести до навчальних чи монастирських. Адже, як вже зазначалося вище, митрополит мріяв заснувати при ніжинському Благовіщенському монастиреві "колегію вчених ченці". Сам випускник Києво-Могилянської академії, він добре усвідомлював місце, яке належить книгам у навчальному процесі. Тому 1721 р. С.Яворський вирішив передати до монастиря "скарб найдорожчий" – власне книжкове зібрання, щоб "в монастирі була своя бібліотека для учених ієромонахів, які могли б наставленням цих книг Слово Боже проповідувати і народ повчати..." [270, с. 53]. Це була одна з найбільших приватних бібліотек у тогочасній Російській імперії. Як вказує дослідник О.Морозов, за кількістю книг вона займала 5 місце в Російській імперії, поступаючись лише приватним бібліотекам кн. Голіцина, Петра І, Брюса, Феофана Прокоповича [182, с. 55]. С.Яворський збирав її все життя, значно поповнивши бібліотеку за рахунок зібрання Палладія Роговського, привезеного з Риму [172].
Свій дарунок Стефан Яворський супроводив зворушливою елегією бібліотеці: "Possesioris horum librorum luctuosum vale" ("Стефана Яворського, митрополита Муромського та Рязанського, з книгами слізне прощання"), написаною віршами латинською мовою. Зокрема, у творі барокової поезії, який набув популярності вже у ХVІІІ ст., С.Яворський визначав місце і значення бібліотеки і книг у його житті: 
"В путь вирушайте, книжки, що часто гортав я і пестив, 
В путь, моє сяйво, ідіть! Втіхо й окрасо моя! 
Іншим щасливішим душам поживою будьте однині, 
Інші блаженні серця нектаром вашим поїть! 
Горе мені: мої очі розлучаться з вами навіки 
Та й не спроможуться вже душу мою наситить. 
Ви-бо єдині були мені нектаром, медом поживним; 
З вами на світі, книжки, солодко жити було. 
Ви мені скарб найдорожчий, ви слава моя щонайбільша. 
Ви повсякчасна любов і раювання моє!" [99, с. 218–219]
С.Яворського турбувала подальша доля його бібліотеки, і це видно із його тестаменту 1721 р. Даруючи книги в заснований ним монастир, С.Яворський вимагав, щоб для них були створені належні умови зберігання. За всім цим мав стежити спеціально визначений бібліотекар-чернець. На думку С.Яворського, ним міг бути Григорій Рогачевський або його небіж Сільвестр Шумський.
Детальний опис книг бібліотеки С.Яворського опублікував у 1914 р. літературознавець С.Маслов [172]. За його даними, зібрання налічувало 609 книг. Звичайно, що переважна їх більшість була релігійного змісту. В основному це були друковані книги, рукописних нараховувалося лише 28. Більшість книг латинською мовою (близько 75%), решта – російською, слов’янською, польською, французькою. Серед книжок релігійного характеру багато богословської та проповідницької літератури. Серед них твори "отців" церкви, західноєвропейських, українських та російських церковних діячів. Найбільш відомі з них: "Алфавит, рифмами сложенный" Іоанна Максимовича, "Обед душевный" та "Вечеря душевная" Симеона Полоцького, "Меч духовный" Лазаря Барановича, твори Димитрія Ростовського (Туптала), патріарха Йоакима. Були тут і твори самого Стефана Яворського, зокрема "Камінь віри", "Виноград Христов", рукопис лекцій з філософії "Adonium philosophicum", благословський трактат "Apophasis ortodoxa" та ін.
У бібліотеці присутні у великій кількості і книги світського характеру. Серед них найбільш широко представлена історична література: твори Йосипа Флавія, І.Зонара, Плутарха, Павзанія, Баронія, хроніки, історичні книги, надруковані російською мовою: "Синопсис...", "История... о разорении... Иерусалима", "Введение в историю европейскую" Пуффендорфа та ін. З філософської літератури – твори Аристотеля, Сенеки, Юста Ліпсія, Макіавеллі, лекції з філософії, які слухав С.Яворський у Польщі. З природничої літератури, з географії ("География, или Краткое земного круга описание..."), медицини ("Сокращение медицинское", "Аптечка домовая"), твори Плінія; з художньої літератури – "Одісея" Гомера, трагедії Софокла, збірки байок та анекдотів, "Апофегмата" Еразма Роттердамського. Були деякі книжки, пов’язані з поточним політичним життям і світським законодавством. Така багата і різноманітна бібліотека могла б послужити доброю основою для навчання і загального культурного та освітнього розвитку монахів.
Після смерті С.Яворського трагічно склалася і доля його бібліотеки. До цього також "доклав зусиль" Феофан Прокопович, який домігся іменного указу імператриці Анни Іоанівни (від 10 вересня 1731 р.) та постанови Синоду про передачу книгозбірні С.Яворського до Харківської колегії, 533 книги з якої надійшли туди 1732 р. Причому під час перевезення чимало унікальних видань та рукописів просто зникло. На сьогодні лише близько 150 книжок з цієї книгозбірні зберігається у фондах Харківської міської бібліотеки ім. В.Короленка. 
Решта – 76 книг – потрапили до інших осіб та місць: 10 привласнив племінник С.Яворського, професор Київської духовної академії Сильвестр Шумський, 9 – повернули до Києво-Печерської лаври, решту приховав тодішній архімандрит Благовіщенського монастиря Савва Шпаковський. 
Як свідчать документи, майже всі церкви Ніжина у XVІІІ ст. мали власні бібліотеки. Вони були нерівноцінними за обсягами фондів. Кількість книг та зміст фондів залежав як від матеріально-фінансового стану монастирів та храмів, так і від рівня освіти архімандритів та священиків. Так, у тому ж Благовіщенському монастирі і після 1731 р. існувала бібліотека, але вона була значно меншою за книжкове зібрання С.Яворського. Монастирю належали дуже цінні книги, такі як рукописний літопис Димитрія Ростовського, давнє рукописне Євангеліє, датоване 1604 р., листи С.Яворського, його грамота 1717 р., "Поучення", видані у 1637 р. у Києві та інші книги релігійного змісту, надруковані у XVІІ–XVІІІ ст.
Із зібрання бібліотеки Благовіщенського собору нині у Музеї рідкісної книги Ніжинського державного університету ім. М.Гоголя зберігається великоформатне непрестольне Євангеліє московського видання 1689 р. розміром 46 х 67 см і вага 17,5 кг. Це дуже цінна книга, яка вражає не лише розміром, а своїм художньо вишуканим оздобленням. "Пишні барокові гравіровані рамки, зображення євангелістів, заставки та заголовки титульної й трьох перших сторінок кожного з чотирьох Євангелій розфарбовані вручну й визолочені. Обріз книжкового блоку теж багато оздоблений різьбленим рослинним орнаментом і позолотою" [182, с. 53]. В кінці книги поданий список благодійників, що спонсорували видання, серед них і ім’я Стефана Яворського.
Принагідно відзначимо, що невеликі бібліотеки були і в інших храмах. Миколаївському соборові належало декілька Євангелій, виданих у Львові у XVІІ–XVІІІ ст., "Тріодь пісна" з власноручним написом С.Яворського від 23 квітня 1702 р. – подарунок брату Павлу Яворському. Серед інших книжок, що належали православним церквам Ніжина у XVІІІ ст., відзначимо требник Петра Могили 1648 р., тріод Львівський 1642 р., в якому є цінні відомості про П.Могилу (Богоявленська церква), Апостол, надрукований у Львові в 1670 р. (Вознесенська церква), декілька рукописних та друкованих Євангелій грецькою мовою (Михайлівська церква). Цікаво, що останні були видані за кордоном – в м.Яніна (Греція, 1675 р.), Венеції (1661 р.) [120; 121]. Проте всі ці книги не використовувались з навчальною метою, бо мали значну вартість і богослужебне призначення.
Протягом середини XVІІ–XVІІІ ст. формувалися приватні бібліотечні зібрання. Маємо лише розрізнені дані про приватні бібліотеки у представників полкової та сотенних старшин, духовенства та церковнослужителів, купців та міщан Ніжина. Так, зокрема, у ніжинського протопопа Симеона Адамовича при описові його майна, що знаходилось у скринях у Москві та Севську, виявлені переважно церковно-службові книги: оправлені сріблом та інкрустовані камінням євангеліє, тріодь, апостол, служебник" [60, с. 264]. Водночас, не знайдено відповідних описів бібліотек ніжинських полковників, місцевої козацької старшини, хоча опосередковані свідчення вказують на наявність книг у представників цієї службової корпорації, зокрема у автора "Літопису Самовидця" Р.Ракушки-Романовського. 
Таким чином, спираючись на широкий комплекс джерел, можна зробити висновки, що в Ніжині розвивалася освіта, яка представлена різнобічними типами навчальних закладів. Конкретні прізвища діячів культури підтверджують намагання ніжинців отримати освіту, збагатити свої знання, освоїти конкретну спеціальність. Наявність книжкових фондів та приватних бібліотек – це теж плідне явище в історії культури Ніжина ХVІІ–ХVІІІ ст. Конкретні факти, наведені нами, засвідчують цікаві і плідні процеси, які відбувалися в освітянському житті ніжинців.

Розділ ІV
 
Образотворче мистецтво в Ніжині

Ніжин у XVІІ–XVІІІ ст. був не тільки центром архітектури, але й живопису – монументального настінного малярства та станкового іконопису. 
Образотворче мистецтво набувало потужного розвитку особливо в Гетьманській державі. І це підтверджується тим, що за часів Гетьманщини набувають розквіту всі види живопису: монументальний, іконописний, історичний (портретний), фольклорно-декоративний, книжково-ілюстративний. 
Ніжинські живописці проявили себе найбільш яскраво у монументальному та іконописному живописі. Саме ці різновиди малярства були пов’язані з масовим храмовим будівництвом, оскільки особливе місце у внутрішньому оздобленні українських церков XVІІ–XVІІІ ст. займав монументальний настінний живопис, який у розглядуваний період вступив у новий етап свого розвитку, та іконопис, який існував як окремо, так і в іконописному комплексі.
У Переписних книгах 1666 р. значиться один маляр Адам, водночас в Описі Ніжина 1766 р. серед міщан зафіксовано трьох іконописців: Іван Гам’яниця (45 років), одружений, має дітей і живе в будинку бурмістра ніжинського магістрату Івана Родіонова і має достатній капітал до 40 крб; Гаврило Максимович Адамов (34 роки), одружений, має дітей, живе з сім’єю у власному батьківському домі з достатком до 100 крб, з ним проживає двоюрідний брат Антон Луб’яниченко (30 років) та Лук’ян Воскобойников (60 років), вдівець, мав 3-х синів. Останньому допомагали власні сини Андрій та Аркадій, два 16-річних учні Яків Леонтієв і Євфим Ситенков та робітник Федор Земляниченко [77, с. 148]. О.Шафонський вказує, що в Ніжині у 1786 р. було 11 "малярів або живописців" [89, с. 477]. Ці дані стосуються малярів, що були міщанами за своєю становою належністю. При цьому не маємо відомостей про осіб духовного звання, які займалися іконописом. 
Представники образотворчого малярства, як зазначалося вище, багато уваги приділяли художньому оформленню іконостасів. У зв’язку з цим особливого розвитку набуває іконописний живопис, який тісно пов’язаний зі структурою іконостасу, його величиною та об’ємом. У цей час посилилась декоративність іконостасу, що проявилася саме у збагаченні її за рахунок різьблення, якому майстри підпорядковували і живопис, що тут уже втрачав свою самостійність. Він сприймався вже як елемент загальної композиції. 
Іконописний живопис XVІІ–XVІІІ ст., як і створення іконостасів, залежали від фундації представників козацької старшини, міщан, купців та вищого духовенства. Вони витрачали значні кошти на залучення майстрів до створення величних зразків цього виду мистецтва. Саме в досліджуваний період іконостас та іконопис набувають вершинного значення в національній мистецькій спадщині. Переважна більшість ікон в іконостасах – це великі за розмірами твори, яким притаманні "відкриті, яскраві барви, широке використання золота в поєднанні з малярським трактуванням форми, духовна глибина образів" [130, т. 3, с. 896]. 
Іконостас Миколаївського собору в Ніжині відзначався не лише різьбленням, але й високохудожнім іконописом, з яким пов’язана доля відомого художника цього часу Василя Реклінського (1734 р.). До речі, він малював іконостас і в соборі Хресто-Воздвиженського монастиря в Полтаві. Дослідник історії української культури М.Попович вважає, що "живописці, які писали ікони Ніжинської, Сорочинської, Березнянської церков, належали до кола Василя Реклінського, який працював у Ніжині. Їх поєднує низка стилістичних особливостей письма, а також розуміння символіки, зрештою, спільне всім українським тогочасним малярам" [203, с. 272]. Це твердження дослідника можна підкріпити спостереженнями стильових особливостей зображення апостолів та Ісуса Христа на іконах Миколаївського собору у Ніжині та Вознесенської церкви у Березні. Композиційно ці ікони дуже схожі, хоча вони мають і свої особливості. На іконі "Деісус" ніжинського собору в нижній частині зображені Богоматір та Іоанн Предтеча, а за спиною трону з двох боків – донатори. Саме остання деталь і різнить ці ікони, бо на іконі Вознесенської церкви на місці донаторів зображені два ангели. Всі інші елементи ікон дуже схожі.
Ікони іконостасу Миколаївського собору були написані у стилі стриманого бароко, поширеного на Лівобережжі у XVІІ – першій половині XVІІІ ст. 
Відомий дослідник українського живопису ХVІІ–ХVІІІ ст. Д.Степовик вважає, що ікони Сорочинського іконостасу, настінні розписи Троїцької лаври та іконостас Миколаївського собору в Ніжині були виконані в єдиному стилі. Автором ікон у ніжинському соборі, намальованих, згідно з джерелом, у 1734 р., був виконавець Києво-Печерської іконописної майстерні Василь Реклінський. "Оскільки його твори дуже близькі за стилем пишного бароко до сорочинських ікон цього часу та дещо пізніших у церквах Березни й Конотопа (вони за традицією анонімні), то можемо з великим відсотком певності говорити, що пишне бароко Наддніпрянщини й Лівобережної України сформувалося в стінах Києво-Печерської іконописної майстерні", де упродовж першої половини й середини ХVІІІ ст. працювали видатні педагоги, які підготували чимало талановитих малярів і графів, серед них і Василя Реклінського [251 а, с. 152].
Стіни ніжинських храмів у XVІІ–XVІІІ ст. прикрашали ікони, написані як місцевими, так і немісцевими майстрами-іконописцями. Серед митців-ніжинців слід згадати ієромонаха, іконописця Іоанна, автора відомого портрета митрополита Дмитра Ростовського (Туптала) початку XVІІІ ст., маляра та рисувальника Миколу Степановича Каменського, який у 1746 р. був першим учителем у живописному класі при Троїце-Сергіївській лаврі, монаха Віссаріона, який народився в Ніжині в 1751 р. і котрий протягом 13 років навчався в малярні Києво-Печерської лаври та інших [127, с. 178]. 
З ікон, що знаходились у Благовіщенському соборі, назвемо чудотворну ікону Корсунської Божої Матері у срібній визолоченій ризі, прикрашеній діамантами, аметистами, рубінами, яхонтами і перлами, яку написав київський митрополит Рафаїл Заборовський у 1725–1731 рр., чудотворну ікону Великомученика Георгія, створену ще раніше за попередню, написану для Ветхоріздвяного ніжинського монастиря, заснованого ще у ХІV ст., ікону Каплунівської Божої Матері та інші [262, кн. 3, с. 187], а також Печерської Божої Матері з преподобними Антонієм і Феодосієм та Божої Матері Всіх скорбящих радості. Ці ікони були визначальними у ніжинських храмах. 
Іконописне мистецтво XVІІ – початку XVІІІ ст. – надзвичайно яскрава сторінка в історії вітчизняного малярства. Це пояснюється тим, що мистецтво відображало ті життєстверджуючі процеси, які відбувалися у суспільстві. 
Розвиток іконопису в Ніжині, а також в інших полкових містах Лівобережжя – Чернігові, Новгороді-Сіверському, Прилуках, Полтаві був тісно пов’язаний з храмовим будівництвом, зведенням монументальних іконостасів, а також побутовою потребою в іконописних творах мешканців міст і сіл. Саме ці зразки іконопису, створені переважно художниками-аматорами, найменше вивчені, оскільки їх автори рідко залишали на них свої імена та й розпорошеність цих творів не давала можливості виявити їх художню цінність. Тому живопис іконостасів досліджений краще. Чимало його зразків збереглося у музейних фондах. 
При цьому слід зауважити, що у Ніжині склалися певні традиції у написанні ікон. Це підтверджує функціонування іконописної школи при ніжинському Введенському жіночому монастирі. У ній були написані ікони для іконостасів Вознесенської церкви у селі Басань, церкви Різдва Богородиці у містечку Монастирище, а також ікони для храмів та келій Єлецького Чернігівського монастиря [262, кн. 3, с. 16–17]. Пізніше, у першій половині ХІХ ст., ця іконописна школа працювала під керівництвом місцевих художників П.Давиденка, Р.Цибульського, Д.Гороновича.
Зразки іконопису Ніжина та інших полкових міст Лівобережжя засвідчують, що цей вид малярства у досліджуваний період розвивався в традиціях, перш за все, національної культури. Зовнішні впливи, зокрема російські, відчутні переважно в іконописі кінця XVІІІ ст., про що свідчать ікони іконостасу церкви Різдва Богородиці у Козельці "з їх темним, глухим колоритом провінційного варіанта "академічної" манери, яка виразно контрастує з яскравою кольоровою палітрою кращих зразків релігійного малярства національної традиції" [130, т. 3, с. 895]. Іконопис Ніжина, Чернігова, Новгорода-Сіверського, Стародуба та інших полкових міст Гетьманської доби підтверджує думку, що цей різновид малярства відзначався професіоналізмом та високою художньою майстерністю. 
Крім іконописного мистецтва, у Ніжині набуло виразного розвитку і монументальне малярство, яке почало з’являтися в Україні лише в 40-х рр. XVІІ ст. Розвиток цього виду мистецтва в Україні дещо активізувався в 70-ті рр. В цей час виникають нові системи розписів, які в тематичному, іконографічному, композиційному і колористичному вирішенні мало пов’язані з традиційним монументальним живописом. Основним джерелом цих поліхромій стає не стільки традиція, скільки догматично-моральні, церковно-історичні системи, створені теологічною вченістю.
Мистецьким центром живопису в той період була малярська школа, заснована при Києво-Печерській лаврі, з майстрами-італійцями на чолі [101, с. 327]. Деякі образи, котрі вийшли з цієї на той час справжньої "академії" мистецтва, ставали, так би мовити, "канонами", прикладами для наслідування на всіх просторах України, в тому числі на Північному Лівобережжі (це підтверджують описи виставки ХIV Археологічного з’їзду в Чернігові). Особливо популярною була, наприклад, тема "вселенських соборів", яка знайшла своє відображення в розписах центральних частин храмів Києво-Печерської лаври, Софійського собору та Благовіщенського собору в Ніжині. П.Жолтовський пояснює популярність соборної теми посиленням впливу на монументальний живопис теологічних концепцій, в яких церковно-історичний елемент займав важливе місце [128, с. 41]. Зарубіжний український мистецтвознавець І.Кейван вважає, що Ніжин в цей період відігравав провідну роль у розвитку мистецтва монументального живопису [135, с. 21]. 
На жаль, у більшості ніжинських храмів, збудованих у другій половині XVІІ–XVІІІ ст., настінний живопис майже не зберігся, за винятком окремих фрагментів (зокрема, у Благовіщенському соборі, Троїцькій, Іоанна Богослова та інших церквах) [219, с. 25–33]. Відомо також, що ніжинські майстри настінного живопису за наказом князя Потьомкіна розписували в 1772–1787 рр. Бахчисарайську палату [243, с. 81].
Особливий інтерес викликає настінний живопис Благовіщенського собору. Храм був вперше розписаний після смерті Стефана Яворського, на що вказує митрополичий тестамент від 1722 р., в якому говориться, щоб церкву "всю малеванієм украсити, как почали в олтаре" [270, с. 20]. Звідси зрозуміло, що старіша частина розпису, яка знаходилась у вівтарі, була зроблена одразу після закінчення будівництва. У характері живопису, виконаного в цей період, тобто у XVІІІ ст., відчутно вплив київської школи [129, т. 4, с. 175]. Про це свідчать стилістичні особливості розпису. Стіни північного вівтаря займали сцени "Ветхого завіту", а саме – сінайське законодавство, пророцтво Ізекеїля, херувими. В південному вівтарі розміщувались сцени "Нагірної проповіді", "Зішестя Святого Духа на апостолів". До неї входять зображення "Різдво", "Хрещення", "Стрітення", "Потопаючого апостола Петра", які доповнювали сцени "страстей Христових", зображених у центральній частині вівтаря. Розписи в трьох вівтарях становлять певний цикл. Перша частина циклу – північний вівтар із зображенням "Ветхого завіту", головний вівтар присвячено страсній та євхаристній темам, а південний – темі віри та релігійного переконання [128, с. 48–49]. Після пожежі 1797 р. у 1812–1818 рр. вівтарні розписи були поновлені [219, с. 58]. Частини живопису головного вівтаря (напр., "Ессе Ноmо"), що були закриті іконостасом, залишились у своєму первісному вигляді і мають як у композиції, так і в колориті характерні ознаки живопису початку XVIII ст. 
П.Жолтовський зазначає, що частина розписів належить до традиційних, з бароковими рисами. Про це, на думку вченого, свідчать сцени апокаліпсиса в південно-західній бані, зображення семи "вселенських соборів", вміщених на склепінні західного нефа та на масивних колонах собору, які були доповнені постатями грецьких імператорів Костянтина, Феодосія Великого, Маркіяна, імператриці Ірини. До традиційних розписів П.Жолтовський включає також зображення семи "таїнств", портретне зображення князя Володимира, Петра І, Стефана Яворського, Димитрія Ростовського та ін., а також сцени "Страшного суду" на західній частині храму моралістичного характеру: "Фарисей яко древо сухое", "Демон скупого преследует зарывающего свои багатства в землю", "в кринах сельных и птицях небесны" (зображення чоловіка серед пейзажу). Значний інтерес становили також оригінальні композиції з зображенням біблійних "Праотців", які були намальовані на склепіннях північного та південного нефів церкви, а також зображення "Ноєвого ковчега" на північній та сцени потопу на південній стіні [128, с. 47, 50].
Майстерність виконання розписів нерівноцінна. Величезний обсяг роботи (живописом було вкрито 2500 квадратних метрів) потребував зусиль багатьох майстрів, кожен з яких мав свій індивідуальний хист і обдарування. Проте, як вважає П.Жолтовський [128, с. 48], монументальний живопис собору загалом виконано на високому художньому рівні. Особливої своєрідності розписам надає використання майстрами традицій українського народного мистецтва. На думку мистецтвознавця, "головна цінність розпису Благовіщенського собору полягає в його іконографічному змісті. На ньому налічується близько 50 великих композицій, в яких ще певною мірою відчуваються активні пропагандистські засади, так характерні для настінних розписів XVІІІ ст." [128, с. 50]. Дослідник вважає розписи Благовіщенського собору лебединою піснею староукраїнського наддніпрянського монументального живопису. 
Виступаючи в тісному зв’язку з архітектурою, живопис конкретизує зміст споруди-монументу і відповідає як функціональним, так і образно-мистецьким завданням. 
Слід згадати і деякі настінні розписи другої половини XVІІІ ст., які збереглися в церкві Покрови Богородиці: в куполі – "Вседержитель", в підбаннику – "Апостоли", на пандативах – "Євангелісти", у східній консі – "Покрова Богородиці", в західній – "Жертва Ноя після потопу", в південній – "Здвиження хреста", у північній – "Хрещення князя Володимира". В арках збереглися тематичні розписи, які виконані в графічній манері чорною і білою фарбами [193, с. 143].
На жаль, не зберігся настінний живопис Миколаївського собору, який, на думку П.Жолтовського, належав за своїм характером до сорочинсько-березнянського кола [128, с. 47]. 
Окрім монументального образотворчого мистецтва та іконопису, ніжинські маляри писали також живописні твори, які використовувалися у побутовому ("хатньому") вжитку. Це були картини з фольклорно-декоративного живопису на зразок "Козака Мамая" – найбільш поширеного сюжету досліджуваного періоду. Він мав десятки варіантів. Картини тиражувалися і продавалися на ярмарках, тому їх можна було зустріти у багатьох оселях. Сам персонаж картини був близький народним масам і відповідав їх смакам та естетичним ідеалам. В цьому козакові втілювалися риси національного характеру. Від деяких сюжетів віє наївністю, хоча усі картини написані з теплотою ті щирістю, і тонким задушевним гумором. 
Монументальний та станковий живопис, який у своїй переважній більшості був пов’язаний з храмами, збагачував духовний світ ніжинців, бо біблійні сюжети на їх стінах давали можливість віруючим Ніжина глибше поринути у божественну атмосферу. А ікони, які були куплені на ярмарках, ставали частиною того світу, у якому віруючі знаходилися у храмах.
Ніжинці любили прикрашати свої оселі. Крім червоного кутка, де знаходилися ікони, увінчані рушниками, червоною калиною та квітами, на стінах з’являлися картини з фольклорно-декоративними сюжетами. Все це збагачувало духовну культуру ніжинців, давало можливість засобами образотворчого мистецтва прилучитися до величного і прекрасного, що існувало за межами побутового, заклопотаного життя.

Розділ V

Ужитково-декоративне мистецтво у Ніжині

Суспільно-політичні та економічні процеси, які відбулися в Україні у середині XVІІ ст., сприяли розвиткові у полкових, сотенних містах та містечках різних видів декоративно-ужиткового мистецтва. Функціонування декоративно-ужиткового мистецтва було тісно пов’язано саме з містами, де зосереджувалися основні його творці – ремісники, які формували професійні об’єднання – цехи. Як вже зазначалося у розділі І, Ніжин у середині XVІІ–XVІІІ ст. був одним із найбільших центрів розвитку ремесел, а відповідно й декоративно-ужиткового мистецтва. 
Ремісники Ніжина виготовляли різний інвентар, посуд, музичні інструменти, шили взуття та одяг, робили прикраси зі срібла та золота, розписні поліхромні кахлі, відливали гармати та церковні дзвони.
Найпоширенішим різновидом декоративно-ужиткового мистецтва, що розвивалося у Ніжині у досліджуваний період, було гончарство. Найбільшої художньої довершеності набуло виробництво кахлів та орнаментованого посуду. Цей різновид декоративно-ужиткового мистецтва був поширений у багатьох населених пунктах Лівобережної України, де знаходились необхідні для виготовлення керамічних виробів поклади глини, зокрема, у Ніжині, Переяславі, Полтаві, Чернігові.
Глиняний посуд був не лише в оселях простих мешканців міст і сіл, але й побутував у садибах гетьманів, представників полкової старшини, про що свідчить опис майна П.Полуботка [62, т. 3], у якого було 152 керамічні вироби. З кожним роком удосконалювалась техніка виготовлення, збагачувались прийоми, урізноманітнювався асортимент виробів.
Ніжинський гончарний цех був одним із найчисельніших серед аналогічних професійних об’єднань в інших містах. На жаль, не збереглося повних даних про ніжинських гончарів XVІІ ст., їх чисельність та професійний склад, проте відомо, що у 1666 р., згідно з Переписними книгами, у місті мешкало 8 гончарів, які мали оклад від 10 до 20 алтин [80, с. 245–258]: Миско, Василь, Максим, Филон, Іван, Савка, Гаврило, Яско.
Через століття (1766 р.) у Ніжині працювало 14 гончарів-домовласників [77, с. 245–258]. Причому, як свідчить Опис Ніжина 1766 р., гончарством займалися цілі родини, зокрема, брати Федір і Яков Постольники, Олексій і Матвій Радченки, Іван та Леонтій Филихи, тобто професійні навички передавалися від покоління до покоління. Серед ніжинських гончарів були досить заможні люди. Найзаможнішими серед них були Федір Постольник, статки якого оцінювалися на рівні 150 крб, та Михайло Хариченко, який мав капітал у розмірі 50 крб та тримав у місті лавку, в якій торгував власними виробами [77, с. 245–258]. 
Як свідчать статистичні документи, протягом другої половини XVІІІ ст. чисельність гончарів у Ніжині зростає. У Топографічному описі О.Шафонського у місті зафіксовано 35 "горщечників або гончарів", тобто за 20 років їх кількість зростає більш ніж удвічі [89, с. 477]. 
О.Шафонський, описуючи ніжинські цехи і їх корогви, вказує, що ніжинський гончарний цех її не мав, хоча і був відносно заможним. Серед гончарних об’єднань подібний атрибут мав лише чернігівський цех. В чому причини цього, сьогодні сказати важко. Водночас дослідник вказує на існування свинцевої пластинки, на одному з боків якої вилитий герб Ніжина – святий Юрій (Георгій) на коні, а на іншому – глечик, горщик і пічна кахля [89, с. 384].
Вироби ніжинських гончарів XVІІ–XVІІІ ст. зберігають традиції старослов’янської кераміки, яка відзначалась простотою орнаментики у формі хвилястої лінії або смужки, зроблених на сирому посуді. Гончарі, використовуючи індивідуальні прийоми, вносили в традиційні форми нові декоративні елементи.
Крім горщиків, мисок, глечиків та іншого дрібного посуду гончарі виготовляли з глини і великі вироби – макітри, жбани для вина тощо. Серед археологічних знахідок зустрічаються також керамічні люльки, яких чимало в експозиції Ніжинського краєзнавчого музею, різних розмірів підсвічники, зооморфні фігурки баранів, левів, іграшки-свистунці: качка, цап, ведмідь, кінь, півень, соловейко тощо. Розкопки Ніжина останніх часів поповнили фонди колекції місцевого університету різними предметами, зокрема стінки та вінця горщиків темно-сірого кольору з лінійним орнаментом та зубчатим штампом, а також керамічні жовто-сірого кольору люльки, підсвічники та масляні світильники (техніка виготовлення – кружальна, колір тіста сіро-жовтий чи кольору червоної цегли, поверхня проста, на верхніх чашечках полива зеленого або коричневого кольору, поверхня виробів хронувата та вкрита білою речовиною невизначеного походження) [116, с. 22].
Цікава також керамічна зооморфна фігурка – дитяча свистулька, яка зображає коника під сідлом, всередині – порожнина, а з боків та задньої частини – отвір кольору червоного тіста.
За один день гончар міг виготовити близько 100 мисок, 200 чашок, до 130 білих горщиків, 100 кахель, був здатен сформувати до 500 цеглин. Але після просушування та опалення цих виробів у кінцевому результаті було значно менше, адже завжди був брак.
Поряд з кухонним посудом у Ніжині виготовляли й архітектурно-декоративну кераміку – цеглу, черепицю, пічні кахлі тощо. Майстрами був досягнутий високий технологічний і художній рівень.
Потужний розвиток будівництва, торгівлі та ремесел у XVІІ–XVІІІ ст. на Лівобережжі України сприяв розвиткові кахлярства. Як свідчать археологічні розкопки та експонати музеїв, а також дослідження вчених та документи цього часу, цей різновид гончарства знаходив розповсюдження у багатьох місцях, в тому числі і на Лівобережжі, зокрема в Ніжині, Прилуках, Ічні, Чернігові, Новгороді-Сіверському, Батурині, Глухові, Городні та інших містах, де знаходились відповідні ґатунки глини.
Кахлі застосовувались для оздоблення печей, грубок і були характерним елементом інтер’єру. Сам процес їх виготовлення пройшов складний шлях – від звичайних кахель, які використовувались для облицювання стінок, до коробчастих з задньою румпо-стінкою, тобто з порожнечею, яка давала можливість краще закріплювати її під час кладки і утворювати повітряну подушку, яка довго затримувала тепло. У переважній більшості кахлі мали квадратну форму, саме використання її сприяло встановленню нового типу печі – камерного [277].
Як свідчать щоденникові записи представників козацької старшини Чернігівщини генерального підскарбія Якова Маркевича (1716–1767) та генерального хорунжого Миколи Ханенка (1727–1753), козацька верхівка прагнула збагатити інтер’єри парадних зал своїх будинків пічками із кахель [65; 66; 67]. У другій половині XVІІ і особливо у XVІІІ ст. кахляні різнокольорові печі були в усіх багатих будинках. 
Відома дослідниця українських кахель Є.Спаська вказувала, що на кахлях, які виготовлялися на Лівобережжі України, поряд із зображенням людей, переважно музик та комедіантів, зустрічаємо також птахів (орла чи півня) та тварин (лева). Поширеними були й орнаментальні та динамічні сюжети, коли малюнок з однієї кахлі переходив на іншу, створюючи в цілому єдине колоритне зображення. Проте вони не набули масового вжитку. На ніжинських кахлях домінувала рослинна оранаментика. Зокрема, найулюбленішим і найпоширенішим об’єктом зображення на ніжинських кахлях була фіалка. Деякі дослідники вказують, що ніжинські майстри запозичили цей образ з китайських виробів чи подібних до них, які були поширені у Західній Європі [1, с. 21]. Він використовувався і на кахлях, які випалювалися на калузькому заводі Гребенщикова. Саме звідси вони потрапляли на ніжинські ярмарки. Мабуть, це так, якщо мати на увазі саму техніку виготовлення. І все ж таки, тут слід зробити певні уточнення. Але якщо ж міркування наблизити до реалій життя, то можна знайти інше пояснення, чому із усіх квіток була обрана саме фіалка. Весняна квіточка яскраво-фіолетового, синього, блідо-блакитного кольору привернула увагу ніжинців не випадково. Саме вона масово росла і продовжує рости у багатьох місцях Ніжина. Тож, мабуть, тому фіалка і стала об’єктом зображення кахлярів і закріпила в ужитковому мистецтві зразок ніжинського стилю. 
Крім окремих кахель, виготовлялися також їх комплекси для будівництва цілої печі або грубки з однаковим сюжетом малюнка як на лицьових, кутових, так і карнизних кахлях. 
Археологічні розкопки Ніжина засвідчили, що в багатьох заможних козаків та міщан були саме кахляні грубки, їх рештки та окремі фрагменти зустрічаються не тільки в центрі, а й на околицях міста та в його передмісті, що свідчить про їх використання і заможними селянами. Це ж підтверджують і знахідки, які були розшукані під час археологічних розкопок у Ніжині у 2003, 2004, 2006 рр. [248, с. 13].
Під час розкопок фундаменту будинку на Судейській (нині – Гребінки) вулиці, який був зруйнований ще у XVІІІ ст., розшукали багато залишків кахель з двома типами зображення: "суцільним рослинним орнаментом на всю кахлю" та "рослинним орнаментом гірлянди навколо середнього медальйону" [133].
Окрім рослинних сюжетів, на ніжинських кахлях зустрічаються інші зображення. На одній з них, як вказує Є.Спаська, намальовано "фантастичну будівлю, яка до деякої міри нагадує ніжинську старовинну кам’яницю з її характерними рисами: важкими дверима та зовнішніми сходами на другий поверх" [1, с. 23].
М.Сторожевський, описуючи побут ніжинських греків, звертає увагу на уцілілі великі з вигадливими виїмками і фігурами кахельні пічки вікової міцності.
На жаль, лише на окремих кахлях зустрічаються прізвища їх авторів та дата виготовлення. При будівництві у 1805–1817 рр. Гімназії вищих наук кн. Безбородька у Ніжині використовували гончарні кахлі, виготовленням яких протягом двох століть займались місцеві родини. Серед ніжинських кахлярів відомі імена Петра та Івана Біликів, Бедеда, Бринчука, Герасименка, Дудара, Пархоменка, Івана Сітка, а також Дейнеки та Фоми Тищенка (останні два були родом із Ніжина, але працювали в Ічні) [1, с. 8–13]. 
Ніжинські гончарі для виробництва кахель використовували традиційну техніку виготовлення, доповнюючи її місцевими елементами у використанні кольору та сюжету, що надавало створеним предметам специфічного національного забарвлення і свідчило про наявність у Гетьманській державі самобутнього осередку розвитку кахлярства.
У XVІІ–XVІІІ ст. на Лівобережній Україні відбувалося відродження ювелірного мистецтва (золотарства, сріблярства). Його найбільш потужними центрами у XVІІ ст. поряд з Києвом були Чернігів та Ніжин [130, т. 3, с. 930]. У XVІІІ ст. до цього кола приєдналися Переяслав, Стародуб, Глухів, Батурин, Новгород-Сіверський, Полтава [130, т. 3, с. 925].
Перші документи, у яких згадується це ремесло в Ніжині, відносяться до 1634 р. [123, с. 316, 318]. У Переписних книгах 1666 р. серед ніжинських ремісників значиться і золотар Лук’ян. Історик І.Спаський, досліджуючи ніжинські дукати, стверджував, що названий Філаретом (Гумилевським) "слюсарем" ніжинський житель Василь Воєводський, у якого була куплена у 1698 р. срібна корона для ікони Богоматері у Бурківську церкву [262, с. 483], був саме золотарем [126, с. 55]. Ці факти дають можливість стверджувати, що вже в XVІІ ст. в Ніжині працювали золотарі. 
В "Описі міста Ніжина 1766 р." серед ремісників, що відносяться до міщан, згадується родина золотарів Миколи Трощинського, який виготовляв золоті та срібні петлиці [77, с. 85]. У 1786 р., за даними, що наводить О.Шафонський, у Ніжині працювали 8 "срібреників і золотих справ майстрів" [89, с. 476]. 
У Чернігівському історичному музеї зберігається "значок" (мала корогва) ніжинського золотарського цеху [98], зроблений з мідної бляхи у формі флюгарки. На одному боці корогви, в центрі, накладений срібний медальйон овальної форми, на якому викарбувано церковний престол з дарохранительницею, келихом і Євангелієм. Ліворуч від нього зображено постать святого на повний зріст з хрестом у лівій руці. Довкола його німба напис: "Преподобный отец нашъ Андроникъ златаръ Александрийский". Знизу, під престолом, другий напис: "1786 года месяца июня 6 числа". Ще нижче зображено годинник, на циферблаті якого стрілки показують 9 годин. Тут же латинськими літерами написано: "SMANOT". Праворуч від престолу стоїть чайник, ліворуч від постаті Андроника – колесо, а під ним кофейник. Медальйон обрамлений черепашковим орнаментом. З протилежного боку, на корогві, другий накладний медальйон із срібла, такого ж розміру і форми, як і перший. Вгорі на ньому викарбувана царська корона, а під нею накладена велика літера "Н", що означає "Ніжинський". Внизу під літерою, праворуч – сидяча постать, що показує вказівкою на дошку із зображенням голови, ліворуч – рука з терезами, під ними в’язка ключів і скринька" [197, с. 27–28]. Вздовж вузького боку прапора, який прилягав до древка, є напис, що свідчить про дату виготовлення цехового знаку та представників цеху: "Сооруженъ сей значикъ от управы сребренической Нежинской за управного старшины Федора Стефанова Шнурчевского и товарищей его Петра Карсакевича, Ивана Поливоды, також и гласного Иосифа Конесарева и всею управною братиею коштомъ и стараниемъ ихъ 1786 году июня 6 числа" [98]. У музеї також збереглася печатка з написом: "Печать управы сіребренической нъжинской" з датою "1786" внизу та знаряддя виробництва. Діяльність цеху регламентувалась спеціальним статутом. 
У Ніжині, як і в інших містах Гетьманської держави, ювелірне мистецтво розвивалося у двох основних напрямках: світському і церковному.
Ніжинське золотарство спочатку мало ужитковий, ярмарковий характер. Але поступово у ніжинських майстрів вироблявся свій особливий стиль. Відомими майстрами були ніжинці Іван Золотар (1682), Давид Золотар (1723, 1760), Йосип Конесаров (1786), Петро Корсакевич (1786, 1795), Петро Франціїв (1795). Ці прізвища стоять на ювелірних виробах XVІІ–XVІІІ ст. Відомостей про цих золотарів збереглося мало. Міська книга ніжинської ратуші 1682 р. засвідчує, що Іван Золотар жив у Ніжині на ратушному плацу [258, с. 127]. Давид Золотар у 1723 р. зробив для Носівського Воскресенського храму потир. На ньому зроблений майстром напис: "Давидъ Золотаръ робив сию чашу року 1723 месяца ноеврия дня 1", а також: "сия чаша создася року 1723 месяца ноеврия дня 1 за старанием пречесного оца Іоанна Томашевского пресвитера свято Воскресенского наместника. Сию чашу сорюжила братия стареческая Хороскин Юрко со всею братиею" [95]. 
Давид Золотар був ктитором Воскресенської церкви, про що свідчить срібна оправа на Євангеліє, яку він зробив безкоштовно у 1760 р. для цього храму: "Сооружися сие святое евангелие року 1760 месяць март 21 до храму святого Воскресения стараниемъ отца Иоана Малютка и арахъвиянъ Сидоръ Макаровичъ далъ рублей 10. Сие евангелие робивъ ктитар Давид Золотаръ бесденежъно за которое евангелие надлежало рублей 19.50" [96]. Частина цих речей з підписами майстра збереглася в Державному історичному музеї України в Києві [95–96]. 
Про майстрів ніжинського цеху сріблярів Йосипа Конесарова, Петра Корсакевича та Федора Шнурчевського, як вказувалося вище, довідуємося з напису на цеховому прапорі, датованого 1786 р. [98]. Крім цього, зберігся потир, який був виготовлений Петром Корсакевичем 1795 р., з написом: "Въ граде Нежине сооружена сія чаша рабомъ божіимъ Василиемъ съ женою Агафеевой сочади и родомъ Глушков за опущение греховъ 1795 года февраля 7 дня майстром Петром Корсакевичемъ" [94]. 
У "Реєстрі греків – ніжинських жителів" 1769 р. та у "Ведомости сполно под ведомством Греческого нежинского братства…, сочиненная 1769 года апреля 3 дня" подано декілька прізвищ греків-золотарів, що народилися в Ніжині: Ніколай Стаматєєв, Степан Удришев [24].
Ніжинські золотарі виготовляли та оздоблювали найрізноманітніші вироби: срібний столовий посуд, золоті і срібні предмети церковного вжитку, різні позументи, якими оздоблювали дорогі тканини, ґудзики, побутові прикраси, книги та зброю. Робота виконувалась у переважній більшості на замовлення. На виробах домінував рослинний орнамент. 
Слід зауважити, що ніжинські золотарі не були заможними людьми, а тому не мали змоги виготовляти свої вироби на власний смак, а потім виставляти їх на продаж. Переважно майстри отримували від замовників метал або золоті та срібні вироби, з яких потім робили нову річ чи змінювали форму старої. 
У зв’язку з тим, що на ярмарок приїздили люди з різних регіонів, ювелірні вироби: персні, сережки, нагрудні прикраси (канак), дукачі, брошки оброблялися чи виготовлялися відповідно до замовлення. Ніжинським майстрам замовляли коштовні речі також представники козацької старшини та духовенство. Так, деякі вироби ніжинських майстрів були зафіксовані російськими офіцерами під час перепису майна наказного гетьмана Павла Полуботка і його синів у 1724 р. Серед речей його сина Андрія знаходився дукач "червоный небольшой, что носят на шее" [72, с. 21], а серед майна Якова – "червоный большой, что носят на шее" [72, с. 38]. Крім цього, у ніжинського золотаря відібрали також замовлення Полуботка: "две петлицы золотых, золота дельного слиток, да два червоные" [72, с. 90].
Одним з найбільш поширених видів прикрас на Лівобережній Україні в цей період були дукачі, зразки яких збереглися в колекції Ермітажу. Ці, переважно жіночі, нагрудні прикраси були різного розміру у формі медальйону з вушком, інколи з металевим бантом на ланцюжку. Виготовлялись вони в техніці штампування кожного боку окремо, інколи – виливались. Окремі дукачі інкрустувалися дорогоцінним камінням. Так, в описаному у 1690 р. майні колишнього гетьмана Івана Самойловича зустрічаємо "3 золотые с каменем" дукати [249, с. 86].
Це був новий вид прикрас, який входив у життя в XVІІ ст. і використовувався поруч з намистом, сережками та іншими елементами жіночих прикрас як складова частина одягу.
Дослідник цього різновиду декоративно-ужиткового мистецтва І.Спаський, який був родом з Ніжина, закінчив Ніжинський історико-філологічний інститут і працював у Ермітажі завідувачем відділу нумізматики, у своїй книзі "Дукати і дукачі України" [249] розглядав їх як нумізматичне явище, хоча дукати можна вивчати і як явище мистецтва, бо їх автори до кожного свого виробу підходили творчо як до оригінального, своєрідного його різновиду, бо у кожному дукаті відчутна інтерпретація змісту предмета та помітна обробка в певній формі. Автори дукатів чітко уявляли того, кому ця прикраса адресувалась. Світлини старих часів свідчать, що дукати носили жінки на шиї разом з намистом.
Центром розвитку цього ремесла був Ніжин, хоча подібні вироби виготовлялися і в інших містах гетьманської держави – Батурині, Глухові, Козельці, Чернігові, Новгороді-Сіверському, де працювали майстри, що обслуговували гетьманів, козацьку старшину та церковних служителів. Описи їх майна підтверджують цю думку. Так, серед речей "гречанина" Миколи Торніота, які були описані у 1687 р., знаходимо "мониста жемчюжная... с 7 дукатами золотыми червоними" [189, с. 584]. Серед предметів, описаних у 1704 р., у фастівського полковника Семена Палія було чимало і дукатів, нанизаних на намисто. Вони мають різну форму, величину і нагадують золоті десятки. Перелік речей дає можливість уявити, з чого було зроблено жіноче намисто і як воно доповнювалося окремими дорогоцінними золотими дукатами різної величини [249, с. 55]. У щоденнику Я.Марковича у запису від 24 травня 1725 р. сказано, що під час заручин його брат Семен "подарил невесте дукат золотой в несколько червонных" [65; 66]. У щоденнику М.Ханенка теж декілька разів вказується на наявність дукатів у різних представників козацької старшини та духовенства [67]. Так, серед майна померлого у 1771 р. в Ніжині священика Успенської церкви Іоанна Галанцова знаходився "большой висячий зовомый дукат" [111, с. 148]. Замовниками дукатів були як представники влади (гетьмани, козацька старшина), так і прості козаки, міщани, заможні селяни.
Сам процес виготовлення дукатів не був технічно занадто складним. Дукачі робили з двох кружків, вирізаних з листа. Вони відповідали ширині і висоті банта. Після певної обробки цих кружечків (дифування, відпалювання) виконувалось штампування. Кружок накладався на штамп і покривався свинцевою накладкою, яка під ударами молотка втискувала поверхню мідної пластинки в усі заглиблення штампа. В результаті цього на пластинці відбивалось зображення того, що було вирізане вглиб на штампі. Так само штампувався і бант, який золотили з одного боку. А потім два кружечки після обробки складалися тильними боками і спаювались. Інколи золотарі вставляли всередину ще один кружечок для потовщення дукату. Після золочення і полірування дукач і бант з’єднували.
Характерним елементом ніжинських дукатів був особливий за будовою бант. Описуючи ніжинські вироби, І.Спаський зауважував: "Бант відповідає назві, оскільки він дійсно зображає стрічку, зав’язану бантом у чотири петлі, з двома скромними гілочками, що йдуть від центра; між верхніми петлями – корона типу російської імператорської; бант прикрашено одним-трьома кольоровими гранованими скельцями. Цю форму банта, єдину для Ніжина, де ще 30–40 років тому існувало виробництво таких дукатів, можна назвати ніжинською. Дукачі з такими бантами зустрічались у великій кількості у близьких і далеких від Ніжина селах і містечках. Ніжинський бант з’єднувався прямо з вушком медалі" [249, с. 22].
Саме ця деталь, на яку звернув увагу І.Спаський, дає можливість відрізнити ніжинські дукати від чернігівських, полтавських та інших. Проте ми не можемо обмежувати вироби ніжинських майстрів лише дукатами з бантом. Вони могли бути й іншої форми.
Ніжинські золотарі використовували сюжети, які зустрічались на дукатах, завезених з інших країн. Про це свідчать описи знайдених дукатів у Ніжині та інших містах і селах Чернігівщини. Проте це було часто не пряме запозичення, наслідування. Інколи сюжети мали гібридний характер, тобто на одному дукаті використовувались сюжети різних виробів. У XVІІ ст. ніхто не продавав штампів, їх треба було самим робити. У процесі виготовлення дукатів вносились якісь зміни, з’являлись нові деталі, тобто йшов процес творчого переосмислення.
Так, у Ніжині виготовлялись дукати на сюжет Благовіщення. На лицьовому боці була зображена Матір Божа, яка стоїть на колінах перед столиком-аналоєм, на якому розкрита книга. Поруч зображено ангела з піднятою правою рукою і лілією в лівій. На зворотному боці – сцена поклоніння пастирів. Біля простінка сидить Божа Матір, яка пряде. Одну руку вона простягає до немовляти, яке лежить поруч. Ліворуч сидить Йосип, за ним видно голови вола та осла. Праворуч – четверо пастухів, один з яких присів. Поруч, біля ніг Богоматері, лежить вівця із зав’язаними ногами" [249, с. 81].
Цей опис ніжинського дуката, який подає І.Спаський у своїй книзі, засвідчує, що процес виготовлення прикрас був технічно складним. Сюжетні дукати потребували особливої майстерності і художнього таланту. Дослідник говорить, що це повторення невстановленого західноєвропейського оригіналу XVІІ ст. Проте можна допускати й іншу думку. Майстерність ніжинських золотарів була досить високою, тому цілком імовірно, що і цей сюжет міг народитися в Ніжині.
До дукачів ніжинського походження належать також позолочені, срібні та мідні з бантами дукачі з зображенням Благовіщення та Воскресіння. На лицевому боці – сюжет Благовіщення. "Матір Божа сидить праворуч на стільці, прикрашеному завитком на спинці. Її ліва рука розташована біля грудей, права – на книзі, що лежить на покритому скатертиною низькому столику. Ліворуч – ангел, який тримає праву руку біля грудей, в простягнутій лівій – лілія чи інша рослина з великою квіткою. Вгорі між двома хмарами до Богоматері злітає голуб" [249, с. 82].
На зворотному боці – сюжет Воскресіння. "Христос з процесійним хрестом-корогвою в лівій руці і з благословляючою правою залишає труну-ящик, що стоїть по діагоналі, з глибини вправо. На торцевій стінці під ногою Христа невеликий квадратик (печатка труни). По боках біля Христа два пасма хмар, зліва і справа по воїну, один без зброї, з піднятою перед обличчям рукою, другий спить, притиснувши до себе алебарду" [249, с. 83–84].
Цей опис, як і попередній, підтверджує високу майстерність ніжинських золотарів. Сюжет на дукатах був досить складним і потребував чіткого зображення, яке можна було зробити на певній заготівці. Весь малюнок мав бути в уяві майстра.
Крім біблійних сюжетів, на дукатах зображались також російські царські особи – Анна Іоанівна, Єлизавета Петрівна, Катерина II. На зворотному боці міг залишатися один із раніше описаних сюжетів, хоча і тут спостерігалася певна закономірність. На дукатах із зображенням Катерини II (інколи Єлизавети) на зворотному боці зберігався сюжет Благовіщення. І він сприймався як релігійне освячення діяльності коронованої особи.
Світські вироби з дорогоцінного металу не були передбачені для широкого вжитку, їх замовляли, зазвичай, ті люди, які володіли коштовностями. Це, мабуть, пояснює обмежену кількість майстрів-золотарів порівняно з ремісниками інших цехів. Як вказує О.Шафонський, із 657 ніжинських ремісників було лише 8 золотарів [148, с. 464].
На жаль, не всі майстри ставили своє ім’я на виробі, тому збереглося лише декілька іменних. Це дукати XVІІ–XVІІІ ст. Амвросія із Новгорода-Сіверського, роботи якого 1695 р. збереглися в Ніжині, Стефана Грека (Грекова) із Коропа, Фоки Сніжка із Козельця та інші. Золотив дукачі у 1768 р. і Федір Золотар із Чернігова.
Дукачі зустрічаються переважно на Лівобережній Україні (Чернігівщина, Полтавщина, окремі райони Слобідської України, нині Сумська область). І все ж основним центром виготовлення дукатів довгий час залишався Ніжин.
Таким чином, золотарство і сріблярство в Ніжині було різноманітним і потребувало певної професійної кваліфікації. Очевидно, золотарі спеціалізувались на різних виробах. Одні займалися виготовленням посуду, інші – оправ для книжок чи шат для ікон, треті – прикрас. Хоча подібні речі могли виготовлятися і в інших полкових містах, але у ніжинських виробів, як свідчать вищенаведені приклади, були свої характерні прикмети, свій стиль, притаманний саме ніжинським майстрам.
Крім жіночих прикрас, золотарі Ніжина та інших міст виготовляли також посуд, займались оздобленням зброї тощо. До нашого часу дійшов набір чарок, кухлів, виготовлених ніжинським майстром для архієпископа Лазаря Барановича. В музеї також експонуються інші побутові предмети: соусники, глеки, ложки, кубки, келихи, табакерки, ґудзики. Незважаючи на те, що золоті та срібні речі виготовлялися для досить вузького кола передусім заможних осіб, вироби ніжинських ювелірів увійшли до скарбниці вітчизняної культури як такі, що відзначалися високим мистецьким рівнем. 
У XVІІ–XVІІІ ст. на Лівобережжі, крім світського, широко представлене церковне золотарство та сріблярство у таких їх основних видах: карбовані у високому рельєфі орнаменту царські врата іконостасів, гробниці на мощі, плащаниці, шати для ікон, оправи для Євангелій тощо. Зразків подібних предметів чимало, і вони демонструють високу професійну майстерність їх творців. 
Ніжинський осередок ювелірів репрезентовано в різноманітних зразках оправ для книг [53]. До цієї роботи майстри ставилися з особливою відповідальністю, бо оправи виготовлялися зі срібла, інкурустованого дорогоцінним камінням. На деяких оправах вказувався час їх виготовлення. Так, на одній із них читаємо: "Оправлено при царях Иоанне и Петре Алексеевиче, за гетмана Ивана Самойловича, 1682 года" [148, с. 467]. На іншій сказано: "Лета 7194 (1686) года марта в 20 день построено сие святое Евангелие при державе великих государей и великих князей Иоанна Алексеевича, Петра Алексеевича всея великия и малыя и белыя России самодержцевъ. И сия Євангелия строил сміреній попъ Христофоръ в церкви соборъ Архистратега Михаила в Нижъни и при великом господине светлейшем Іоакиме Патриярхе Московоском и всея Росії і благочестивого и вельможняго Іоанна Самойловича гетьмана его царського преосвятляго величества запорожского" [92; 197, с. 94]. 
В Києво-Печерському державному історико-культурному заповіднику зберігається Євангеліє з ніжинського Миколаївського собору, на нижній дошці якої вигравірувано дарчий напис: "Сие божественное евангелие украсил коштом своїм раб божий Василий Ничиполєвич Золотаренко до храму святые Христа Церкви нежинской со женою за отпущения грехов своих и родителей во вечную себе память року божого 1658 месяца января дня 30" [91]. Обидві дошки Євангелія оббиті срібною бляхою. Посередині оздобленої дошки вибита арка, вгорі якої знаходиться фронтончик із самоцвітами. Такі ж прикраси знаходяться і всередині її. "В ніші зображено традиційне розп’яття, за колонками – статичні пози Богородиці і Магдалини. Наріжники також відлиті, непропорційно великих розмірів, мають форму літери "Г". На їх полях – складні сюжетні композиції. Тут, крім барельєфів євангелістів з їхніми символами, вперше зображено херувимів та серафимів" [197, с. 76]. Кути наріжників прикрашені ажурними розетками з кольоровим камінням.
Дещо інше оформлення середника спідньої дошки, який має восьмигранну видовжену форму. Навколо середника розміщені овальні й круглі медальйони, в яких вигравірувані постаті святих. Такі ж зображення і в середнику. На кутах дошки знаходяться чотири накладні розетки, які обрамлені мережкою. Корінець оздоблено накладним ланцюжком із шести мережчатих медальйончиків.
У Музеї ікони знаходиться подібна за композицією срібна оправа [93]. За однією моделлю відлиті наріжники, що наштовхує на думку, що і ця оправа зроблена у Ніжині. У цьому ж контексті можна говорити і про оправу, що зберігається у Національному художньому музеї України [387], в якій простежується той самий стиль. 
Ніжинські майстри з оздоблення книжок виконували замовлення не тільки для храмів свого міста, а і для інших населених пунктів. Так, оправу для Євангелія для церкви Благовіщення в Чернігові (1683) замовляв переяславський полковник Леонтій Полуботок, для Спасо-Преображенського собору (1685) – чернігівські полковники Василь Дунін-Борковський та Яків Лизогуб (1688). Серед інших замовників – архієпископ Лазар Баранович (1674), архімандрит Новгород-Сіверський Михайло Лежайський та інші [122]. В "Історії українського мистецтва" подається світлина кольорового окладу Євангелія з Благовіщенської церкви в Лохвиці 1707 р. роботи ніжинських майстрів [129, т. 4, с. 343]. Це розкішно оздоблена оправа з силуетом храму у нижній частині та в центрі – Богоматері з немовлям на руках, обрамлена суцільним вінком, до якого з двох боків приєднуються гіллячки та листочки з однаковим заокругленням, в середину яких вмонтовані по п’ять з кожного боку фігурок святих. У кожному кутку чотирипелюсткові з заокругленням, як у фіалок, квіточки, в яких виділяються фігури святих. Біля силуету храму зображені дві фігури святих: один – з лопатою в руках, другий – з лійкою.
Ніжинські майстри для виготовлення окладів застосовували техніку карбування. В оформленні середників та наріжників, а також клейм із сюжетними композиціями вони використовували рослинні орнаменти, сформовані із рослин місцевої флори. У плетиві використовувалися плоди винограду, листя дуба. Всі рослини плетива перев’язані стрічкою. Простір між сюжетами також заповнений травами та бутонами квітів. Багато оригінальних книжкових оправ зберігається у Чернігівському обласному історичному музеї ім. В.В.Тарновського. На жаль, авторство переважної більшості з них невідоме.
На деяких окладах зустрічається інша техніка. Так, для оправи Євангелія 1686 р., яка зроблена для ніжинської грецької Михайлівської церкви і зберігається у Національному Києво-Печерському історико-культурному заповіднику, використана емаль. Оригінальність цього оформлення полягає в тому, що тут немає середників та наріжників. У центрі обох дощок зображено хрест, який викладено із самоцвітів. Простір оздоблений суцільним густим рослинним орнаментом, виконаним із різнокольорових шматочків емалі. На бордюрі напис про час виготовлення окладу і осіб, причетних до нього, зокрема священика Христофора [92]. 
Ніжинські золотарі робили також шати для ікон. На одній із них, що знаходилась в іконостасі Троїцької церкви, був напис: "... оклад зделан – Пахомием Витвецким 1750 году" [249, с. 55].
Вражає своєю художньою витонченістю "Печерська ікона Божої Матері" з ніжинського Введенського монастиря. Майстерно, досить тонко, до дрібниць подано одяг Марії та Ісуса. До деталей був розписаний плащ Божої Матері. Незвичний і божественний ореол над головами, зроблений у вигляді променів сонця. Крім цього, вгорі знаходиться символічна велика корона, яка торкається голови Божої Матері [219, с. 31].
У ніжинських храмах було чимало ікон, оздоблених не лише майстерно виконаними шатами, а й дорогоцінним камінням. Прикладом цього може слугувати інкрустована дорогоцінним камінням і перлинами позолочена срібна риза Чудотворної ікони Божої Матері Корсунської у Благовіщенському соборі у Ніжині. На жаль, переважна більшість шат, як і оздоблення Євангелій, не вказують на їх авторство. Проте окремі прізвища золотарів, які входили до ніжинського цеху, дають нам право стверджувати, що ікони місцевих храмів оздоблювали саме ніжинські майстри. 
Особливе місце у розвитку золотарства належить дарохранительницям, які виготовлялися на замовлення окремих людей і дарувались у храми чи окремим духовним особам. Часто це – мініатюрні копії храмів, дзвіниць чи інших пам’ятних місць. До предметів, які дарувалися у храми, слід віднести хрести, панікадила, свічники, потири, блюда, келихи тощо. У фондах Чернігівського історичного музею зберігається декілька майстерно виконаних потирів чеканної роботи, серед яких і потир 1795 р. роботи ніжинського майстра Петра Корсакевича [94]. У 1723 р. на замовлення місцевого намісника два срібних потири виготовив для Воскресенського храму ніжинський майстер Давид Золотар [95]. Митрополит Стефан Яворський подарував ніжинському Благовіщенському монастиреві срібну позолочену гробницю вагою 3 фунти і 27 золотників, на якій з переднього боку було вичеканено зображення Благовіщенської Божої Матері, а з протилежного боку – герб с.Яворського і його ініціали. Крім цього, ним також були подаровані два срібних хрести, на одному з яких на піддонку напис: "Лета 1712 году, месяца Ноемврія в 3-й день построил сей крест сребряный послащенный и со святыми мощами Преосвященный Стефан Яворский, митрополит Рязанский и Муромский в г.Нежине в церковь в соборную Благовещения Пресвятые Богородицы" [270, с. 67]. Подібний напис знаходимо і на другому хресті. Ці два хрести свідчать не лише про подарунок Стефана Яворського, але й про те, що вони були зроблені у Ніжині. І подібних прикладів можна наводити багато, бо кожний храм мав цінні даровані предмети.
До зразків декоративно-ужиткового мистецтва слід віднести і деякі вироби ковалів, які володіли обробкою залізних предметів (поковка дверей, віконниць, парканів та воріт), а також технікою виготовлення мідних виробів (різні види посуду, свічники, канделябри, люстри, панікадила). В ковальському цеху Ніжина у 1666 р. налічувалося 25 майстрів різних спеціальностей, зокрема ковалів, пушкарів, шабельників (зброярів) та ін. [80, с. 248]. У 1766 р. серед ніжинських міщан було 9 родин ковалів [77, с. 42–81]: Матвій Іванович Сулима, Леонтій Михайлович Грудина і його робітник Яков Гнатович Ященко, Павло Євтух, Павло Багрієнко, Григорій Захарович Оценко, Терентій Ілліч Ільченко, Дмитро Андрійович Коновал і його брат Михайло, Трохим Коваль і його робітник Іван Гончаров, Яков Марков з робітником Никифором Мезерненком та учнем Дмитром Куксенком.
У другій половині XVІІ ст. набуває розвитку металеве ливарне виробництво дзвонів, гармат, яке технічно і художньо удосконалювалося в Ніжині, Києві, Стародубі, Почепі, Новгороді-Сіверському, Глухові, Чернігові, Борзні. 7 із 25 членів ковальського цеху були гарматниками, які виконували замовлення Військового скарбу, отримуючи від цього високі прибутки. Так, цеховий майстер Ф.Зяць був найбагатшим із членів цеху. Лиття гармат здійснювалося на замовлення гетьманів та полковників. Творчість українських ливарників розвивалася у національних традиціях, хоча використовувалися і художні прийоми російських майстрів. Цех мав свою печатку, на якій був зображений молоток і напис "Печать Нежинской Кузнецкой управы" [69, с. 32–33].
У 60–70-х рр. XVІІ ст. в Ніжині працював відливальник Олександр, який близько 1667 р. виплавив три невеликі дзвони для ніжинського собору. Пізніше цей вид діяльності набув промислового характеру. Ніжинський мідноливарний завод братів Чернових, відомий з 1791 р., залучив місцевих майстрів для виплавки церковних дзвонів, в тому числі і великої ваги. Так, для Миколаївського собору в Ніжині був відлитий дзвін вагою 400 пудів (1798 р.), для Преображенської церкви – 99 пудів (1791) тощо [272, с. 520]. Подібні дзвони виготовляли не лише для Ніжина, а й для храмів інших населених пунктів. До нашого часу збереглася металева кована огорожа біля церкви Всіх Святих, яка була виконана у класичному стилі. Огорожа збагачена різними елементами: античні деталі, списи, вінки, рельєфи, розетки тощо. Традиції ніжинських ковалів збагачувалися в наступні роки, про що свідчить огорожа біля церкви Іоанна Богослова, виконана у традиціях національного українського бароко, та біля Троїцької церкви.
У XV–XVІ ст. на Лівобережній Україні набуває розвитку ткацтво. Воно сприймалося як один із видів народної художньої творчості. Особливо широкого розмаху ткацтво набуло у XVІІ–XVІІІ ст. Тисячі ткачів працювали у містах і селах. У XVІІІ ст. відомою була Батуринська суконна мануфактура, заснована 1756 р. останнім гетьманом України К.Розумовським [272, с. 49]. Крім Батурина, Глухова і Козельця, ткацтво активно розвивалося і в Ніжині. Місто в цей час стало центром ткацтва.
Цехова книга, яка збереглася в Ніжині і проаналізована А.Єршовим [123], засвідчує, що ткацький цех існував уже в 1634 р. З неї ми довідуємося про імена, деякі прізвища ткачів та їх чисельність. Спочатку у книзі їх було записано 14, а потім ще 7 дописано іншою рукою. Таким чином, у XVІІ ст. їх було вже 21.
Переписні книги 1666 р. фіксують у Ніжині 8 ткачів – 7 чоловіків та 1 жінку [80, с. 245–256]. Серед них Влас Лещенко, Кириско Тимофєєв, ткачиха вдова Стасиха та інші. У Описі Ніжина 1766 р. серед міщан зафіксовано 11 родин ткачів, у яких працювало 18 ремісників та 5 учнів [77, с. 122–182]. Серед них зустрічаємо дані про цілі ремісничі династії, які займалися ткацтвом, зокрема, 80-річний Дмитро Огородник працював разом зі своїми чотирма синами: Осипом, Григорієм, Антоном і Яковом, а Іван Огородников (50 років) – з синами Іваном та Федором, маючи також 4-х учнів. Серед ткачів значиться і Василь Огородник. Мабуть, всі перераховані ткачі належать до гілок єдиної родини. Згідно з "Топографічним описом..." О.Шафонського, у Ніжині у 1786 р. зафіксовано 13 представників ткацької професії [89, с. 476]. Слід зауважити, що народні тканини були майже всі саморобними. Особливості тканини та їх художня специфіка залежали від ткачів, їх інструментів, обдарованості виробників. З кожним роком удосконалювалася технологія виробів. Тканини мали різне призначення, тому ткали її не лише для пошиття одягу, а й для побутово-господарських потреб, хатнього вжитку: це узорні рядна, покривала, доріжки на лави, підлогу, скатертини, прості рушники. Вони збагачували інтер’єр житла. Почалась спеціалізація виготовлення тканин на замовлення і для ринку, а також за їх типом.
Особливо інтенсивно ткацтво розвивалося у другій половині XVІІІ ст. З 1767 р. у Ніжині діяла фабрика бавовняних тканин Б.Іванова, на якій виготовляли як прості тканини для одягу, так і коштовні – поплін і саржу [57; 58]. У 1775 р. у Ніжині існувала також суконна фабрика [51].
В 1769 р. у власному будинку у Ніжині купець першої гільдії Максим Алісов відкрив ткацьку фабрику з виробництва шовкових і бавовняних тканин, на якій ткали шовкові козацькі пояси, дівочі квітчасті хустки, різноколірні тафти [49, арк. 789]. Одночасно на таких фабриках працювало до дев’яти станків. Тут застосовувалася традиційна набивна техніка у два-три кольори з дерев’яних дощок і мідних гравірованих валиків.
Ніжинські хустки зі стилізованими тканими шовком айстрами на матовому зеленому фоні тонкого полотна набули популярності у багатьох місцях. Широко відомими були також хустки, прикрашені букетами чи окремими квітками айстр, півонії, троянд, жоржин, хмелю, чорнобривців та листям м’яти.
Слід згадати і про ніжинські войлочні капелюхи "магерки", з широкими полями і закругленими наголовками (туліями) [251, с. 280], які виготовлялися у передмісті Ніжина з такою ж назвою – Магерки. На жаль, про їх існування сьогодні свідчать лише спогади старожилів з цієї місцевості. В той час вони були елементом одягу поруч із солом’яними брилями.
Одним із поширених видів декоративно-ужиткового мистецтва була ніжинська вишивка. Вирізняють літургійне образотворче шитво (плащаниці, єпитрахилі, "воздухи", покрівці, палиці, ризи тощо), яким займалися монахині Введенського жіночого монастиря в Ніжині, виконуючи замовлення для всієї Чернігівської єпархії, а також повсякденне, яке використовувалося у побуті населення. Для останнього характерне орнаментальне шиття, яким прикрашалися буденний та святковий верхній одяг. Представники козацької старшини прикрашали свій одяг гаптуванням шовком, золотою та срібною ниткою.
У XVІІ ст. вже була відома вишивка як рослинним орнаментом, так і геометричними узорами. Вишивку використовували при оздобленні жіночого та чоловічого одягу: сорочок, кожухів, свиток, спідниць, головних уборів; предметів хатнього вжитку: рушників, скатертин, простирадл тощо. Переважали червоні і білі нитки, а також сині, пізніше – чорні. Характерними видами техніки були хрестик, гладь, качалочка, мережка, штапівка, які інколи поєднувалися в одній вишивці. Таке поєднання кольорів збагачувало вироби.
У кожному з регіонів вишивка мала свої специфічні особливості, орнаментальні мотиви й композиції. У ніжинській вишивці вони простежуються як у композиції, так і у багатстві світлотіньових ефектів традиційної вишивки без канви гладдю, "білим по білому". Саме така вишивка була характерною для цієї місцевості. На деяких таких вишивках для відтінення квадратів використовувалась червона нитка. Але це вже змінювало характер і оригінальність вишивки [201, с. 73].
Поруч із цією своєрідною вишивкою "білим по білому" існувала і традиційна вишивка хрестиком з використанням червоних та чорних ниток. "Робота вишивальниць, – пише етнограф Н.Степовий про типові ніжинські прикраси, – витончена і красива. Узори своєрідні малоросійські, які складаються головним чином із прямих ліній. Рукав біля плеча зазвичай вишивається поперек..., інколи вишиваються розкидані по рукаву малюнки, переважно квітів, ягід тощо" [251, с. 281]. Для чоловічих сорочок використовували неширокі смуги геометричного орнаменту. Багатими були малюнки на рукавах жіночих сорочок. Тут зустрічалися красиві стилізації квіток, особливо часто троянд, які вишивалися червоними та чорними нитками. Інколи рукав жіночої сорочки мав суцільну графічну композицію.
У галузі вишивки після одягу був рушник, який займав у житті ніжинців важливе місце. Його використовували на весіллі, на родинах і хрестинах під час похорон тощо. Вони мали певне символічне спрямування. Рушником прикрашали червоний куток у будинку, де знаходилися ікони. Їх вішали над вікнами та вхідними дверима.
Майже всі рушники мали однакову ширину, хоча різну довжину. В поперек нього вишивали смуги червоно-чорних троянд чи маків, які межують з великими квітками або ж гілками винограду. Цей малюнок мав різну комбінацію.
На ніжинських рушниках зустрічаються і вишиті картини із народного життя: тема кохання, зустрічі, розлуки. Ці сцени супроводжувалися крилатими словами чи текстом пісень.
Грецькі купці Павло Артинов, Юрій Венеціанов, Костянтин і Пантелей Судаклєєви, Димитрій Пантазуль, Миколай Євстафієв, Іван Капітан, Діамандій Ніколаєв, Леонардо Мантов, Феодосій Киряков, Костянтин Іванов, Петро Дем’янович, Іван Кумбурлій привозили із-за кордону різнокольорову заполоч і забезпечували ніжинців нитками для вишивання.
До декоративно-ужиткового мистецтва відноситься також різьблення, яке у XVІІ–XVІІІ ст. набуло широкого вжитку. У Гетьманській державі частіше використовувалося різьблення по дереву, хоча зустрічається також різьблення на камені та кістках, особливо на речах, які в цей час використовувалися як порохівниці.
Тригранно-виїмчасте та профільоване вирізування по дереву у вигляді геометричних узорів та рослинних мотивів використовували для прикрашення меблів: столів, скринь, мисників, полиць, божниць; предметів хатнього вжитку: мисок, блюд, сільничок, ковшиків, коряк для пиття води, а також віконниць, лиштв, двірних прорізів, сволоків, хрестів, свічників, ставників для храмів. 
Проте найяскравіше майстерність ніжинських різьбярів розкрилась під час спорудження іконостасів, що були важливою частиною інтер’єру українського православного храму доби бароко. Саме в іконостасі поєднувались різні види мистецтва: скульптура, іконопис, різьблення по дереву. Образна та композиційна єдність, узгодженість у масштабі пропорцій, ритму, спільність участі в художній організації простору – все це надавало іконостасу багатоплановості розвитку головної ідеї та справляло на людей емоційно насичений вплив.
Висока художня якість іконостасів пояснюється тим, що в той час на Лівобережжі було багато мистецьких осередків з добре налагодженим виробництвом. Одним з таких значних художніх центрів різьбярства в Україні був Ніжин [129, т. 4, с. 51]. У багатьох містах та селах височіли споруди з першокласними зразками різьблення. До них належать, зокрема, іконостаси ніжинських майстрів у Борзні, Березині, Лохвиці, Козельці, Полтаві та інших містах Лівобережної України. Всі вони близькі за художньо-стильовими ознаками. Ніжинські майстри продовжували розвивати художні принципи митців Галичини, бо у Ніжині в XVІІ ст. було багато українців-втікачів із західних земель. Ніжинські митці були також обізнані з європейською культурою. Про це свідчать, зокрема, оздоблення іконостаса Благовіщенського собору у Ніжині [270, с. 58]. 
Конкретні відомості початку XVІІІ ст. свідчать про надзвичайно плідну діяльність ніжинських майстрів-різьбярів на великій території навколо Ніжина. Так, наприклад, іконостас Спаського собору в Чернігові виконали ніжинські майстри-різьбярі с.Волощенко та с.Білопольський [272, с. 771]. Існує також точка зору, що зодчий ніжинець П.Шолудько був автором іконостаса у збудованій ним Вознесенській церкві в Березні [272, кн. 7, с. 373–374; 263, с. 110, 132]. декоративне різьблення іконостаса ніжинського Миколаївського собору виконав Василь Реклінський, якому належить і авторство іконописної частини.
Оформлення іконостасів різьбленням набуло поширення вже наприкінці XVІ – в середині XVІІ ст. Про це свідчать іконостаси в храмах Лівобережжя. В наступні роки іконостаси збільшуються за розміром (яруси виростають переважно вгору, рідше в ширину), змінюється художнє значення передвівтарної огорожі, взаємовідношення між конструкцією та оздобою. В одній церкві міг бути вже не один, а кілька іконостасів. Ці тенденції простежуються в київських та чернігівських храмах, де вони були наслідком поповнення бокових каплиць-вівтарів окремими іконостасами.
Можливість відходити від старої канонізованої схеми – робити не один, головний, а й бокові іконостаси – заохочувала художників до самостійного розв’язання композиції всієї споруди. Послаблення цілісності побудови іконостаса поступово привело до використання його окремих елементів в оформленні споруд, зокрема карнизів, які часто робили великими за розмірами, вигинали й заломлювали не тільки в горизонтальному напрямку за рельєфом усієї стіни, а й у вертикальному. Таких іконостасів було чимало у храмах Лівобережжя, зокрема, у Ніжині, Густині, Полтаві, Ромнах, Чернігові. 
У цей період змінюється й розуміння самого характеру іконостаса як вівтарної стіни. Іконостас певною мірою перетворився на суто декоративну композицію, яка захоплювала розмірами, багатством оформлення й витонченістю виконання за рахунок монументальності. Посилення декоративності іконостаса виявилося, насамперед, у висуненні на перший план різьблення, якому архітектори деякою мірою підпорядковували й живопис. Так поступово відбувався процес стирання меж між конструктивними і декоративними елементами іконостаса, тобто перехід від старого типу іконостаса з чіткою конструктивною схемою і виразним розмежуванням усіх елементів через послідовне збільшення ролі скульптури аж до повного її панування над конструкцією. Перетворення іконостаса на суто декоративну споруду, художній образ якої визначало передусім різьблення, полягало у втраті живописом характеру самостійного елементу складної загальної композиції. Це досягалося усуненням рами й тла ікони, що немовби випинала з різьбленого рослинного орнаменту як його складова частина. Прикладом може служити шестиярусний іконостас Миколаївського собору в Ніжині – один з найдовершеніших взірців іконостасів Гетьманської доби [129, т. 3, с. 388]. 
У другій третині XVІІІ ст. різьблення в іконостасах Лівобережжя стало своєрідним високомистецьким проявом стилю українського бароко. За своїм характером воно було суто декоративним, з абсолютною перевагою рослинних та геометричних мотивів. Стихією декоративного різьблення в цей час залишався рослинний орнамент, в доборі якого майстри виявили велику винахідливість і оригінальність. Усі рослинні мотиви трактувалися реалістично, й завдяки цьому "різьблені стовпи, колони, каркаси, обрамлення схожі не стільки на конструктивні елементи, скільки на букети або снопи на тлі квітучих луків, із яких виринають квіти й листя, що ніби вільно хитаються на своїх стеблах" [129, т. 4, с. 151]. Такому враженню сприяла майстерна техніка їх виконання.
Можна лише з жалем констатувати про те, що загинули або залишилися напівзруйнованими високохудожні іконостаси багатьох храмів Ніжина. Тому робити висновки про мистецький характер іконостасів XVІІ–XVІІІ ст. можна лише за їх перебудованими залишками, описами, зробленими сучасниками та світлинами початку ХХ ст. 
Різний золочений іконостас Миколаївського собору був виконаний вже згадуваним ніжинським майстром Василем Реклінським у 1734 р. Про це свідчить напис на одній з ікон: "списася іконостас сей Василием Реклинским року 1734 м-ца июня 10 дня" [262, кн. 7, с. 373]. І, очевидно, він є наступником попередніх іконостасів, свідчення про які до нас не дійшли. На жаль, іконостас роботи Василя Реклінського теж не зберігся до нашого часу і про його художньо-стильові особливості можна говорити лише, спираючись на світлину початку ХХ ст. та твердження сучасників, окремі описи мистецтвознавців та місцевих мешканців. Деякі дослідники стверджують, що на фотографії не первісний іконостас 30-х рр. XVІІІ ст., а перемальований (хоча це важко стверджувати, спираючись на фото) і лише "Деісус" у центрі апостольського ряду та різьблення датується першою половиною XVІІІ ст. [4].
Іконостас Миколаївського собору займав всю площину нави та двох рамен і по висоті піднімався до арки підбанника. Для нього характерне соковите об’ємне різьблення колон, консолей і просторів між іконами та трилопатеве завершення отвору царських врат, а також форми верхняків зі скошеними верхніми кутами. "Пластичної виразності загальній композиції додають карбовані металеві шати ікон намісного ярусу" [108 а, с. 141].
На думку Г.Логвина, іконостас Миколаївського собору був одним з найкращих на Лівобережній Україні. Його надзвичайно густе й соковите різьблення нагадує орнаменти іконостасів у Сорочинцях (1732) та Гамаліївці (1735). Мистецтвознавець вважає, що ці іконостаси разом із густинськими вийшли з однієї ніжинської майстерні [165, с. 141]. 
Деякі цікаві відомості про іконостас в ніжинському соборі наводить і дослідник П.Мусієнко [183, с. 69–70]. Він теж висловив думку, що іконостас Миколаївського собору був взірцем для багатьох мурованих храмів Лівобережної України. В абрисі малюнка іконостаса за основу була взята композиція подвійної тріумфальної арки, типової для старого іконостаса Кирилівської церкви в Києві. Намісний нижній ряд у плані не прямолінійний, а вигнутий біля дияконських дверей. У другому ярусі ікони "празників" (свят) були укомпоновані у восьмигранне обрамлення, що відповідає українській арці з ламаних ліній. Композиційним центром третього ярусу був Христос на троні "Деісус", оздоблений з двох боків різьбленими колонами, які вгорі з’єднані чотириступінчатими гранчастими склепіннями. Різьба з аканту та листя винограду дещо здрібнена і сприймається загальною масою декорації. Ажурні напівколони були поставлені на консолі, вертикально підкреслені більше у третьому апостольському ряду. Завершувався іконостас різьбленим фронтоном із статуарної скульптури. 
Значну художню цінність мав грандіозний за своїми розмірами і водночас довершений за майстерністю виконання семиярусний іконостас Благовіщенського собору, що являв собою монументально-декоративну стіну. Багатством орнаменту і розміщенням деталей він нагадував і ні в чому не поступався іконостасу Успенського собору Києво-Печерської лаври. 
Після побудови Благовіщенський собор пережив три пожежі 1750, 1757, 1797 рр. Перша і остання були особливо руйнівними. І все ж всередині самого собору уціліли стіни та іконостас. Тому, коли один із найвідоміших архімандритів Благовіщенського собору Віктор Черняєв розпочав у 1803 р. ремонт храму, він враховував наявність цього великого різьбленого іконостасу старовинної майстерно виконаної ще на початку XVІІІ ст. при Стефанові Яворському роботи. 
Як зазначає один із дослідників історії собору А.Хойнацький, іконостас Благовіщенського собору мав троє врат: головні – посередині та двоє – по боках. На хартії одного із ангелів, які розміщувалися в іконостасі, було записано: "Іконостас, який був раніше розписаний якимось ієромонахом Германом, потім обновився і позолотився Андрієм з дітьми його Василем і Андрієм Воскобойниковими; різьба полагоджена Василем Беденком" [270, с. 58]. 
Іконостас був розташований на всю ширину собору в сім ярусів у висоту. Перший ярус складався із тумб, на яких були зображені євангельські події та притчи. Другий ярус складався з місцевих ікон, прикрашених багатими шатами – срібними ризами та срібно-золотими вінцями, переважна більшість з яких надіслана митрополитом Стефаном Яворським.
Далі розміщувався широкий дерев’яний з позолоченою різьбою карниз, який відділяв третій ярус з іконами про земне життя Ісуса Христа. На четвертому ярусі знаходилися зображення апостолів, намальовані на весь зріст. В центрі п’ятого ярусу, присвяченого 12 історіям страстей Христових, зображений Спаситель в архієрейському вбранні на херувимах з дикарієм та трикирієм в руках. З правого боку від нього – Св. Іоанн Предтеча, з лівого боку – Божа Матір. В центрі шостого ярусу – велика ікона Знамення Божої Матері, а по боках – 12 ветхозавітних пророків, а також 6 окремих ангелів. В синьому ярусі іконостасу була закріплена ікона покладення в домовину Спасителя. Завершувався іконостас великим дерев’яним хрестом з зображенням розп’яття Господа і Божою Матер’ю та Іоанном Богословом, що стоять біля нього.
В іконостас була вмонтована і дерев’яна ікона "Успіння", написана у Римі в 1435 р. [270, с. 58]. На жаль, її подальша доля невідома.
Завершувався іконостас великим дерев’яним хрестом з зображенням розп’ятого Господа, Божої Матері та Іоанна Богослова, які стояли поруч. 
Навіть схематичний опис дає можливість уявити масштабність та монументальність іконостаса Благовіщенського собору.
Іконостас Спасо-Преображенської церкви у Ніжині розписували та оздоблювали значковий товариш Ніжинського полку маляр Іван Весненський разом з Семеном Тихоновим, що приїхав з Углича. Виконувалися ці роботи за кошти місцевого грецького купця Павла Артинова. Про це свідчив напис на окремій дерев’яній дошці: "1748 заложена за священнонаместним крестового Федора Савицкого сооружена сия церковь 1757-го августа 3-го дня, а иконостас освящен 1767-го. За священников Даниила и Николая Савицких и критера Петра Сполатьбога писал и золотил иконостас Иван Демианович Весненский, а платил деньги греко Павел Артинов, который сделался слеп" [122, арк. 223]. Проте у 1852 р. всі розписи, крім нижнього ряду цокольних ікон, були переписані Фомою Кононовим. Про це свідчив напис на мідній дошці у вівтарі. На жаль, іконостас не дійшов до нашого часу і про його характер та ікони важко висловлювати якісь судження.
Ніжинські скульптори здебільшого працювали як різьбярі іконостасів, але вони також виготовляли статуї для парків та садиб, які були близькі до іконостасних декоративних творів того часу. Відоме ім’я лише одного ніжинського скульптора – це Кіндрат Орловський, який працював переважно за межами свого міста. Спадщина народних майстрів-скульпторів, в цілому, мало досліджена, хоча їх творчими зусиллями зроблено чимало скульптур для прикрас церков, монастирів, маєтків та садиб. Переважно це були твори декоративної рельєфної пластики, органічно пов’язані з архітектурою будівель.
Ужитково-декоративне мистецтво ніжинців, яке знаходилося у тісному взаємозв’язку з їх побутовим життям, вказувало на різнобічний талант жителів, їх багатогранність художніх проявів. Вироби гончарів, золотарів, різьбярів, ткачів, вишивальниць тощо відзначалися художньо-стильовим багатством, різноманіттям сюжетів і технічною майстерністю. Завдячуючи майстрам, їх умілим рукам, ніжинці робили красивим навколишнє середовище і людей, які проживали в ньому. І до нашого часу розвиваються деякі із їх видів і вражають своєю вишуканістю і мистецькою досконалістю. 

Розділ VІ

Традиційно-побутова культура
Ніжина ХVІІ–ХVІІІ ст.

Міське населення Ніжина утверджувалося в тісному зв’язку з розвитком міста, його заселенням. У своєму звичному понятті як місто Ніжин сформувався у ХVІІ ст., коли він отримав згідно з Магдебурзьким правом свій статус. До цього це було укріплене городище, поселення.
Польський король, надаючи місту Ніжину в 1625 р. Магдебурзьке право, вказував на необхідність його заселення [221 а, 72 с.]. З цього часу місто розросталося, укріплювалося. Крім українців, в ньому з’являються поляки, білоруси, євреї, росіяни, а в кінці століття – греки, волохи та інші національності. Ніжин стає багатонаціональним містом. Проте на розвиток традиційно-побутової культури впливає основна маса населення – українці ("малороси"), хоча євреї і греки притримувалися ще довгий час своїх звичаїв.
Більший вплив на традиційно-побутову культуру мало соціальне розмежування, бо основними жителями Ніжина у ХVІІ–ХVІІІ ст. були козаки, міщани, духовенство, селяни, купці, ремісники. Кожна група-стан в соціально-економічному відношенні відзначалися самостійністю. Розчленування чітко визначилися після Національно-визвольної війни 1648–1654 рр., бо до цього у Ніжині верховенство належало польській шляхті, яка обіймала основні позиції у магістраті, і ніжинському міщанству, яке завойовувало свої права, беручи участь у повстаннях під керівництвом Тараса Трясила (1630–1631 рр.), Івана Балиловця (1631 р.), Павла Бута (1637 р.), Яцька Острянина (1638) і, нарешті, під проводом Богдана Хмельницького (1648–1654 рр.).
У 1646 р. Ніжин став полковим містом. До революції 1648–1654 рр. жителі Ніжина розділялися на міщан і холопство. Шляхта, до якої відносили і козаків, була обмежена у своїй кількості.
У післяреволюційний час основними жителями Ніжина стали міщани, які мали свій магістрат, і козаки, які підпорядковувалися полковій канцелярії. У грецького населення був свій магістрат, а духовенство відносилося до духовної консисторії. У зв’язку з тим, що у Гетьманській державі не було загальноприйнятих законів, які урегульовували відносини між станами, постійно виникали конфлікти, зокрема, в Ніжині між магістратом і полковою канцелярією, міським магістратом і грецьким. Міжусобиці приводили до того, що частина міщан намагалася перейти у стан козаків, а їх більшість шукала захисту не лише у гетьманів, а і в царя, використовуючи при цьому присутність у місті коменданта російських військ. Оточення царя часто використовувало міщан у своїх інтересах.
Основні соціально-економічні проблеми станів ХVІІ–ХVІІІ ст. розкриті в працях відомих дослідників цього історичного часу: В.Антоновича, О.Лазаревського, Д.Багалея, О.Гуржія, В.Дядиченка, П.Клименка, О.Кістянівського, О.Компан, М.Петровського, В.Романовського та інших. З’являються дослідження (Г.Доманова, Г.Шамрай та ін.), що торкаються структури і функцій магістратів окремих міст, їх економіки та відносин полкової і магістратської влади. Проте майже немає подібних праць про традиційно-побутову культуру в містах.
У структурі соціальної ієрархії у місті найвищий щабель займала шляхта та козацька старшина, яка багатіла з кожним роком, володіючи садибами у багатьох селах, близьких до Ніжина. Так, генеральний обозний Йосип Запровський з 1746 р. володів у селі Дорогинка 75 дворами, а генеральний осавул Іван Скоропадський у селі Дрімайлівка з 1762 р. – 52 дворами, ніжинський полковник Іван Тернавіота мав у селі Данино 33 двори, у Володьковій Дівиці – 9, в Синяках – 8, у Кропивному – 3 двори, в Мельниках – 3 двори, крім того, у нього була земля без підданих селян у Веркіївці та на хуторі Титовці. Ніжинські полковники, зокрема, Розумовський володів 196 дворами у Веркіївці та 3 дворами у Заньках, а Лук’ян Журавський мав з 1718 р. 66 дворів у Безуглівці та землі у Володьковій Дівиці, полковник Іван Божич – 52 двори у Переяславці, а бончуковий товариш Василь Журовський – 73 дворами у Липовому Розі, ніжинський суддя Іван Селецький – 8 дворами у Верисочі, ніжинський асаул мав 9 дворів у Переходівці. Землі мали також сотники та інші представники полкової канцелярії [211, с. 21]. У кінці ХVІІ – першої пол. ХVІІІ ст. всі представники генеральної старшини, полковники, сотники перетворилися на великих землевласників.
У Ніжині, як і в інших містах, представниками великого землеволодіння були монастирі та представники канцелярії, міського магістрату та окремі особи козацької старшини. За старшиною йшло духовенство та іноземці, які проживали тут, ще нижче йшли міщани, а потім – селяни. За соціально-економічним становищем міщанство було різнорідним. До його верхівки відносились купці, цехові майстри, магістратська старшина та чиновники, а основні маси складали ремісники, дрібні торгівці та міська біднота.
У ніжинському архіві зберігся "Опис міста Ніжина 1766 року". В ньому зазначено 535 міщанських сімей, що охоплювало 3045 душ населення міста. 57 сімей проживали в цитаделі. Це в основному вдови, відставні солдати, сержанти тощо. Основна маса – це сім’ї ремісників, які мешкали в місті. Серед зазначених сімей невеличка кількість тих, хто займався землеволодінням чи виконував роботу за наймом. Переважна більшість сімей – середні за складом: чоловік, жінка і 3–5 дітей, хоча є й винятки [77].
Серед міщанських сімей, що займалися землеробством, зустрічаються дво- і трискладові. Так, сім’я Микити Тимофійовича Кононця (вдівця) мала такий склад: син його Іван, дочка Єфросиня, невістка його Уляна, діти Івана Опанас, Спиридон, Єфросиня; брати його рідні Михайло Тимофійович Кононець, дружина його Горпина, діти його Данило і Тетяна, а також Петро Тимофійович Кононець, дружина його Євдокія, діти його Федір, Марія, Варвара. Всі вони проживали у будинку, який дістався їм у спадщину від діда, а потім від батька, за який вони платили повинності у магістрат, виконували громадську службу, займалися землеробством. Подібна за своїм складом і сім’я міщанина Остапа Йовхимовича Приплавки. Він жив разом з дружиною Євфимією та дітьми – Йосипом, Матвієм, Іваном, Домницею, а також його рідним братом Яковом, його дружиною Марією та їх дітьми: Омельяном, Тетяною, Огафією, Оленою у батьківському домі, що перейшов до них у спадок. Вони працювали на землі, яку орали шість днів, і три четвертини її засівали хлібом. Таких міщан значилось близько 9%.
У ніжинців було до двох тисяч десятин сінокісної землі, з якої збирали для тварин сіно та випасали на них коней, волів, корів, кіз. Тримали жителі і поросят, розводили птицю. Проте живність була основною ознакою кутків міста, які знаходилися за межами фортеці.
У центрі Ніжина орної землі було дуже мало, в основному це були невеличкі клаптики землі, на якій росли квіти та дерева. Міщани, що займалися землеробством, проживали на кутках. У ніжинців було понад 10 тис. десятин присадибної орної землі. На ній висівали жито, пшеницю, ячмінь, овес, гречку. А на левадах і городах садили овочеві культури: цибулю, огірки, селеру, часник, тютюн, прас, гірчицю, петрушку, моркву, буряки, ріпу, пшеничку, біб.
Більшість міщан займалася ремісничими справами та промислом, про що йшла уже мова раніше. Із 535 сімей ремісничими були 196. Дрібне ремісниче виробництво забезпечувало потреби жителів Ніжина. Для захисту своїх інтересів міщани об’єднувалися в професійні цехи, які після реєстрації та оплати внеску давали право на виробництво і продаж товарів.
Частина міщан займалася торгівлею. Вони були власниками шинків. В основному це були перекупники. Так, Настя Жучиха, вдова волоха, тримала в місті шинок, для якого купляла вино по 2 крб, а продавала чарку по 5 коп. Це саме можна сказати і про Івана Будила, що торгував пінною горілкою, яку купував у місті кухлями, а продавав квартами і чарками. А Іван Максимов продавав вино вдома відрами, квартами і чарками, а купував у Ніжині в торговців із різних міст оптом, а пиво і мед продавав гарцями і склянками, а купував відрами. Міщанин Степан Соляник, Федор Шмаровоз, Лук’ян Дерев’янко торгували сіллю, яку купували возами, а продавали вроздріб пудами і фунтами. Крім вина, горілки, солі, товаром для перекупників були в’ялена риба, мило, хутро, хутряні шуби, крам, дерев’яний та скляний посуд тощо.
Серед міщан зустрічалися і багаті купці. Таким у Ніжині був Павло Артинов, грек, який записався в міщанство, займався торгівлею хутром, яке виписував з Росії. Для цього він мав у місті три крамниці. Крім хутра, він займався і продажем мила, маючи для цього мильний завод, на якому робили масляне і сальне мило. У нього працювали наймані робітники. Його загальний капітал був до двох тисяч. На вільну торгівлю П.Артинов мав грамоту.
Частина міщан працювала за наймом, виконуючи найрізноманітнішу роботу. Серед інших видів діяльності ніжинських міщан було гурманство, каменярство, ткацтво, бондарство тощо.
Таким чином, ніжинське міщанство в переважній своїй більшості працювало, займаючись землеробством, ремеслами, торгівлею. Саме праця і забезпечувала проживання членів сім’ї міщан. Їх побут давав можливість визначити менталітет міщан. Наприклад, про їх скромність можна судити з одноманітності і порівняно малих розмірів будинків, які зводилися на кшталт української хати. залежно від достатку у садибі міщанина могли бути, крім хати, де жила сім’я, й господарські будівлі. У більшості випадків в одній хаті жили всі члени родини та родичі. Робітники могли жити як у сім’ї, так і окремо.
Основою громадської єдності всіх станів і національностей була сім’я зі своїми міжсімейними відносинами, звичаями, традиціями та основними видами діяльності. Відносини членів сім’ї регулювалися відповідними правилами. У козацьких та міщанських сім’ях шанували матір, берегиню сімейного тепла та моральних підвалин, традицій, та батька, повновладного господаря садиби, захисника роду, його подальшого зміцнення, укріплення його соціально-економічного стану, збереження авторитету у громаді. Батьки турбувалися, щоб їх діти були морально виховані, продовжували розвивати традиції роду, збагачували добробут сім’ї і виступали на захист її інтересів.
Сім’ї кожної категорії жителів міста, крім бідноти, об’єднувалися в громади, цехи, а козаки в сотні, які мали свої статути, правила відносин. Майстер, що підтвердив свої професійні здібності, міг мати майстерню, робітників та учнів. І хоча підмайстри та учні не були членами цеху, проте їх доля могла бути в центрі уваги цеху. Вони також могли з’являтися на цехових святах.
В сім’ї міщан-ремісників чи землевласників могли проживати робітники за харчі або за певні гроші. Прикладом цього може служити молода сім’я шевця Якимова Степана та його дружини Марії, у яких було 4 дітей та стара тітка Єфросина. У них працювали у наймах Марко Грибов із Борзни, якому за півроку платили 3 крб, і киянин Тимофій Калиниченко, якому платили по 10 коп. від пари чобіт.
Майже нічим не відрізнялася і сім’я іноземця, що проживав у Ніжині. 40-річний італієць Кашпор Валле приїхав до Ніжина 1762 р., одружився з дочкою іноземця Федора Шушкіна Кароліною, найняв будинок у лейб-гвардії Ізмалівського полку підпоручиком Устава Йосифовича за 6 крб на рік і зайнявся бараметським ремеслом. З ним проживала 16-річна дочка від першої дружини Анна і від нинішньої трирічна Тереза, а також робітник з українців 40-річний Василь Разуменко за 10 крб на рік і робітниця Агрипина Григорівна Коржова за 2 крб, знаходячись на всьому господарському харчуванні.
Козацтво мало свої сімейні традиції. У Ніжині воно формувалося у ХVІІ ст. і виступало як національні збройні сили. 3 ніжинські сотні Ніжинського полку дислокувалися у місті. У 20-х рр. ХVІІІ ст. до першої полкової сотні відносилось 556 козаків, до другої – 412, до третьої – 400.
У ХVІ–ХVІІ ст. козаки поділялися на реєстрових, до яких відносилася заможна, привілейована козацька верхівка, яку польський уряд наймав на військову службу, і нереєстрованих, що складали основну масу козацтва, найбільш безправну, у яких поляки не визнавали ні козацьких прав, ні привілеїв. Під час національно-визвольної війни обидві групи злилися в єдине військо. З 1654 р. вони називалися городовими козаками, а з 1735 р. – виборними. Обидві групи козаків вели осіле життя, мали власні сім’ї. Проте їх суспільні обов’язки були пов’язані з захистом рідної землі, тому вони часто вступали у військові сутички, ходили в походи. Ці козаки ділились на кінних (вони брали участь у військових походах) і піших, які несли сторожову службу, хоча брали участь і у військових діях. Вони мали власну землю, були звільнені від податків, були юридично вільні. Козаки дбали і про добробут сім’ї. Вони турбувалися про отримання наділів. Нереєстровані козаки, які не були задіяні у військових походах, займалися землеробством і ремеслами. Серед цієї категорії козаків були заможніші і збіднілі, які змушені були відправляти дітей на заробітки. Так, у сім’ї Петра Батишенка працював козацький син ніжинської 4-ої сотні Андрій Іванович Супрун за 5 крб на рік.
Найвищого розквіту козацтво як історичне і соціальне явище набуло у ХVІІ – першій половині ХVІІІ ст. в період існування Гетьманщини і Запорізької Січі.
"Козацтво, – зазначав Є.Маланюк, – обіймало всіх "ліпших людей" – чи то був нащадок князівського або боярського роду, чи то був повноправний шляхтич Речі Посполитої, чи відважний міщанин, чи недовчений богослов, чи врешті посполитий селянин. Козацтво – це було максимальне націотворче напруження цілого народу, цілої Батьківщини. Це була тотальна мобілізація всіх її духовних, матеріальних, моральних і соціальних, культурних і політичних ресурсів" [171, с. 118].
Феномен козацтва відігравав основоположну роль у формуванні української козацької держави – Гетьманщини, воно стало її фундатором. У гетьманській державі три основні її стани – козацтво, міщанство і селянство – мали волю і громадянські права.
"Неперебільшено вирішальною є роль козацької культури у становленні форм українського етносу і української нації. Саме козацтво стало тим стрижнем, навколо якого консолідувався український етнос у ХVІ і до середини ХVІІ ст. Пізніше ж, з середини ХVІІ і до кінця ХVІІІ ст., козацтво перетворилося на своєрідний хребет української нації. Саме тому майже кожен українець мріяв стати козаком – вільною людиною, а в пізньосередньовічній Європі Україна була відома насамперед як "країна козаків" [263, с. 211].
Протягом десятиліть у козацькому середовищі зароджувалися і потім утверджувалися певні етичні та естетичні норми, ознаки життя і поведінки козаків.
Українське козацтво зберігало традиційну слов’янську повагу до жінки: жінки-матері, жінки-дружини. Суворо карали тих козаків, які кривдили дівчину. Не були поширеними і зради дружині, як це зустрічалося у західноєвропейському лицарстві. Жінка теж була вірною дружиною, другом, господинею і матір’ю дітей. В час, коли чоловік був у поході, вона його заміняла в усьому. А коли наближався ворог, жінки могли згуртуватися, взяти зброю в руки і обороняти оселю. Свідченням цього є ніжинська легенда про те, як жінки одягли козацький одяг і вийшли на вали ніжинської фортеці і своєю мужністю не допустили 1708 р. шведські війська у місто.
У зв’язку з тим, що чоловіки-козаки довгий час знаходилися в походах, увесь тягар виконання сімейних обов’язків лягав на плечі жінки. Не завжди вона могла витримати це, зривалася, починала тягнутися до чарки, занепадало домашнє господарство. Про це яскраво говорить дума "Про козацьке життя", народні пісні. Такий стан був типовим для будь-якого міста, у тому числі і Ніжина.
І все ж у переважної більшості козацьких сімей взаємини складалися на традиціях, які формувалися протягом довгого часу. У таких сім’ях виховання дітей будувалося на прикладах взаємин батька і матері, поваги до них, високих моральних проявів, на основі вірності козаків своїй батьківщині, клятві козацькому товариству та на самопожертві у боротьбі за волю. Тут основну роль відігравав батько, який формував основні риси лицарства у сина. Ці риси прищеплювали також у полкових та сотенних школах, де готували хлопців до служби у війську. У дітей виховували мужність і відвагу у боротьбі з ворогами, повагу до коня, шаблі.
Родинні зв’язки під час військових походів та дій підкріплювалися обрядами побратимства, товариськості. Козаки-побратими були вірними у будь-яких обставинах, і часто їх побратимство скріплювалося часто кров’ю.
Однією з ознак життя козаків було бенкетування. Козацькі хроніки, народні пісні та думи закарбували і цю своєрідну рису козацтва. Бенкет сприймався як нагорода за важку військову справу. "Ой, п’є, козак, п’є / В нього гроші є", – співали ніжинці під час святкового зібрання. Характерною особливістю була колективна взаємодопомога (толока), яку використовували при будівництві хати, храму, підготовці до весілля чи іншого якогось спільного святкування, обробітку землі та збирання врожаю. Саме в такій роботі проявлялися здібності кожного учасника, його ставлення до праці. Толока завжди закінчувалася пригощанням. Виставлявся господар, але часто зносили різні страви й учасники цього дійства. На толоку козаки йшли з охотою, бо знали, що і їм доведеться звертатись до людей за подібною допомогою.
Формування особливих естетичних і етичних норм козаків залежало і від самої особистості, від його прагнень, родинних традицій, колективу, в якому він опинився, віри. Православна віра, яка укріпилася у козаків під час Національно-визвольної війни, підкріпляла їх впевненість у боротьбі проти поляків, татар і турків як бусурманської нечистої сили.
Французький військовий інженер Гійом Левассер де Боплан, за планом якого була перебудована ніжинська фортеця, писав про козаків: "Вони дотепні, кмітливі, винахідливі і щедрі, не прагнуть до великого багатства, але надзвичайно кохаються у своїй свободі, без якої не уявляють життя: саме через це вони такі схильні до бунтів та повстань проти місцевих вельмож, як тільки відчують утиски. Тому рідко минає 7–8 років без того, щоб вони не бунтували і не піднімалися проти них. Поза тим усім це люди віроломні, зрадливі, підступні, яким довірятись можна лише добре розваживши. Вони надзвичайно міцні статурою, легко переносять спеку і холод, голод і спрагу, невтомні на війні, мужні, сміливі, а швидше, нерозважливі, бо не дорожать власним життям. Де найбільше вони проявляють спритності та доблесті, так це б’ючись у таборі під прикриттям возів… Якби вони були такі ж доблесні верхи, як і на землі, то, гадаю, були б непереможними. Вони високі на зріст, жваві, енергійні, люблять ходити в гарному одязі, яким особливо хизуються, коли пограбують його у своїх сусідів, бо в інших випадках вдягаються досить скромно" [63].
Г.А.Боплан, звичайно, передав лише окремі риси запорізьких козаків, які в цілому характерні і для всього козацтва, в тому числі і ніжинського, хоча ця характеристика і неповна.
Козацькі літописи, щоденникові записи іноземних мандрівників та послів, спогади військових дають уявлення як про козаків, так і про їх зовнішній вигляд, одяг, їжу, побут і звичаї. Зразки іконописного та портретного малярства ХVІ–ХVІІ ст. розкривають зовнішній вигляд козака, волосся на голові якого підрізалось під "макітру". За прикладом запорожців могли брити голови, залишаючи довгого чуба, який звався оселедцем. Пізніше з’явилися зачіски "під польку", "до закаблука", "у кружок". Змолоду вже запускали вуса, бороди не носили, як виняток це робили чоловіки похилого віку.
Органічною ознакою козака був його одяг, який набув специфічних рис. У Ніжині 12 кравців (1766 р.) забезпечували пошиттям одягу жителів міста. Полотно виготовляли з льону, конопель та овечої вовни частково в місті, а також привозили на ярмарки, торгували ним і в крамницях. залежно від грубості ниток полотно поділялося на грубу рядовину, середню "десятку" і найтонше – "двадцятку". Рядовину використовували для пошиття верхнього одягу чоловіків, з "десятки" шили сорочки, а з "двадцятки" – жіночий святковий одяг. У зв’язку з тим, що козак значний час проводив на війні, перебуваючи на коні, то й одяг його враховував цю ситуацію. Козаки носили широкі шаровари, які були зручними для верхової їзди. Шили їх із сукна, шовку, плису синього, червоного, зеленого кольорів, улюбленого козаками. В середині штанів вшивалася чотирикутна вставка, яка називалася матнею. Вгорі шаровари збиралися на шнурок. З боків вставлялися прорізні кишені. На шаровари використовували до десяти метрів тканини. Носили шаровари навипуск і не заправляли їх у чоботи.
Верхнім одягом були також сорочка з прорізом на грудях (поділялися на повсякденні і святкові), у якій усі шви прикрашалися вишивкою чи мережкою. До комірця пришивалися стрічки, що зав’язувалися бантиком. Комірець, а також нагрудну частину, прорізану навпіл, вишивали червоними, чорними, синіми, білими нитками хрестиком чи гладдю, рослинним або геометричним орнаментом. Сорочку одягали на голе тіло і заправляли у шаровари або носили зверху, підперізуючи ремінцем. У Ніжині 25 майстрів за описом 1766 р. шили лише сорочки.
Зверху на сорочку та шаровари одягали жупан, що служив верхнім одягом. По довжині він досягав нижче колін, у поясі стягнутий, ззаду вставляли фалди, які розширювали жупан, спереду він застібався на ґудзики або гаплики. У ньому прикрашали комір, його робили навіть з іншої тканини, прорізи для кишень та вилоги на рукавах. Для жупанів обирали спеціальну тканину білого, синього, червоного, пурпурового, жовтогарячого, густозеленого кольору. Золото- і сріблоткані жупани носили представники вищої козацької старшини.
Важливою атрибутикою зовнішнього одягу були довгі шовкові червоні, зелені пояси, які закручували на талії жупану. Їх могли прикрашати гаптованими золотими, срібними нитками або квітками. Вони не лише служили за прикрасу, а й місцем, коли до пояса прикріплювали ланцюжками шаблю, порохівницю, сумку, приладдя для куріння. За поясом тримали пістолі, а полковники – булаву.
На голові у козака була шапка у формі циліндра або зрізаного конуса. Замість дна вшивався трикутної форми сукняний або шовковий червоного кольору верх, який звисав зліва. Шапка мала ефектний вигляд. Саме ці елементи одягу створювали етнічний образ козака.
влітку міщани носили на голові солом’яні брилі. У Ніжині виготовляли також брилі-магерки з повстяної тканини, а для зими – шапки-магерки з овечини білого чи чорного кольору. У ніжинських козаків та міщан деякий одяг був спільним. Це, зокрема, свитки, які одягали рядові козаки. Свитка мала приталення, на боках розширення, спереду запахувалася пола за полу. Шили свитки з овечої вовни, прикрашалися шнурками, вишивкою. Носили також кобеняки, широкий довгий суконний чоловічий одяг із відлогою, який захищав від дощу.
Українським одягом були кожухи. Їх шили бламарники з овечої шкіри, на якій зберігалася вовна. Кожухи теж прикрашалися. Їх використовували взимку як теплий верхній одяг. Взуттям для чоловіків були хромові або юхтові чоботи, у селян – лапті, личаки. Серед міщан-ремісників було 29 тих, хто шив чоботи та черевики (1766).
Для жінок характерним одягом як для козачок, так і для міщанок була сорочка із тонкого або цупкішого полотна залежно від призначення чи пори року. Воно оздоблювалося вишивкою, особливо різноманітна вона була на широких рукавах. Традиційна дво- чи однопола плахта у другій половині ХVІІ–ХVІІІ ст. замінена була на спідницю, яку шили з різноколірної тканини, а спереду на неї накладали з кольорової тканини чи білий вишитий фартух. Поверх сорочки одягали безрукавні корсетки. Поверх неї носили свитку або кожушок. Головним убором слугували очіпок та хустка. Особливо красивими були святкові хустки: великі, шерстяні, квітчасті. На ноги одягали чоботи з сап’яну на високих підборах або черевички.
Доповнювали жіночий костюм прикраси, зокрема, намисто, дукати і дукачі, якими славилися ніжинські золотарі.
Характерною особливістю ніжинців була хлібосольність. Звичайно, у повсякденному житті виготовлення страв для сім’ї відзначалося як достатком, так і майстерністю господині. Особливої різниці у приготуванні їжі у сім’ях козаків і міщан не було. Їжа поділялася на дві групи: повсякденну і святкову. До повсякденної відносились  страви: із зерна, овочів та також молока, рідше м’яса. У святкових стравах переважали м’ясо та птиця, хоча не обходилося і без борошна, круп, овочів, фруктів. У свята ніжинці дозволяли собі мати на столі продукти, що привозили купці: рибу білу, осетрину, севрюгу, стерлядь, свіжу і в’ялену, ікру – зернисту і паїсну.
Головним предметом їжі був хліб, який увійшов у життя ніжинців з давнини. З хлібом їли майже всі страви, як рідкі, так і овочеві, каші. Випікали хліб із борошна, яке мололи у млинах. У Ніжині на р.Остер у 1625 р. було два млини. Польський король Сигізмунд ІІІ у своїй грамоті звернув увагу ніжинських міщан на необхідність ремонту на греблі цих двох млинів [130]. О.Шафонський засвідчує, що у 1786 р. їх на Острі було уже 4. Звичайно, зерно мололи і на інших млинах, що знаходилися за межами міста. 
Ніжинці не лише пекли хліб вдома, а й купляли його на міських базарах, які проходили по понеділках і п’ятницях. Базарний хліб мав різну форму і смакові якості. Хліб випікали з житнього і пшеничного борошна. Архівна пам’ятка "Опис міста Ніжина 1766 року" засвідчує, що серед міщан було 17 тих, хто випікав пшеничний хліб, а також 3 – бублики.
Хліб був не лише їжею, а й символом добробуту, гостинності.  До хліба ставились як до святині. Традиції вимагали доїдати шматок хліба. Якщо він падав на землю, його піднімали, очищали від пилюки, цілували і з’їдали.
Хлібом і сіллю благословляли на весіллі молодих, зустрічали дорогих гостей. Без хліба не обходилось жодне свято чи важлива родинна подія.
Крім хліба, ніжинці пекли коржі, перепічки, пампушки, пиріжки з різною начинкою, залежно від пори року: взимку з капустою, картоплею, вареною квасолею, пшоняною кашею, сиром, маком, влітку – вишнями, малиною, яблуками, калиною тощо.
На сніданок господині пекли млинці, які їли з підсмаженим салом чи сметаною або ж запивали молоком. Готували також вареники, які були ознаками святкового обіду.
Найпоширенішою стравою в сім’ї козаків та міщан, а також селян був український борщ, який варився з картоплі, червоного буряка, капусти. Він міг бути пісним, заправлений товченим старим салом або ж з м’ясом, в’яленою рибою. Смак борщу залежав від майстерності господині, яка вміла його заправляти за своїм особливим рецептом. Інколи господиня клала все, що треба, а борщ не вдавався. А іншого разу казали: "Борщ, як вино, хоч випий".
Серед їжі було різноманіття каш з різних круп. Варили також локшину, галушки, юшку з квасолею та грибами, капусняк з кислої капусти.
Коли з’явилася картопля, то її швидко зуміли використати для повсякденної їжі. Її варили в лушпинні або пекли в печі. Використовували й товчену, яку їли з засмаженим салом, кислою капустою, огірками та помідорами, що зберігали в бочках на зиму. Особливою славою відзначилися ніжинські огірочки, які були не лише необхідною стравою для домашнього вживання, а й вигідним товаром, бо його потребували навіть королівські та царські особи. Сорт огірка Ніжинський місцевий веде своє існування ще з ХVІІІ ст., коли він став об’єктом торгівлі. До заготівлі огірків причетний князь О.Меншиков, який це здійснював за вказівкою Пера І. Катерина ІІ, відвідавши Ніжин і посмакувавши ніжинських огірків, видала указ про доставку до царського двору лише огірків із Ніжина. Огірки як товар доставлялися купцями у різні країни світу.
Ніжинці заготовляли свинину на рік. Сало засолювали і зберігали в скринях або діжечках. Робили ковбаси, ковбик, кров’янку. Для зберігання їх заливали топленим салом.
Переглянуті джерела про ХVІІ–ХVІІІ ст. дали можливість виявити такі страви, які побутували в житті ніжинців: борщ червоний, борщ пісний з карасями обсмаженими чи в’яленими, куліш, галушки, юшка. За ними йшли холодець, каша гречана, пшенична, ячмінна, путря (пшоняна каша з маслом), картопля (тушкована, смажена, варена, печена), її їли з квашеною або пелюстковою капустою, капустяним квасом, огірками солоними, помідорами, смаженим салом, вареники з сиром, фруктовою начинкою, тушкованою капустою, картоплею, риба смажена, товченики рибні або м’ясні, січовики м’ясні, ковбаси, ковбик, кров’янки.
Виготовляли також різні напої. Польський король у 1625 р. дозволив міщанам Ніжина варити пиво, робити солод, викурювати горілку. Так з того часу цим і займалися ніжинські міщани. Проте частіше використовували напої, які привозили до Ніжина з різних міст. За даними 1766 р., у Ніжині було 16 продавців таких напоїв.
У передмістях Ніжина у багатьох жителів були фруктові і плодоягідні сади, в яких вирощували яблука, груші, сливи, вишні, а також кущі смородини, малини, калини, глоду, з яких виготовляли різні наливки і варення [84]. Вони славилися далеко за межами Ніжина.
Вулицями Ніжина у ХVІІ–ХVІІІ ст. проходили не лише малоросійські козаки та міщани, селяни, а й грецькі купці та ремісники, євреї, волохи тощо. у 1782 р. у місті було: греків 765 (чол. 408, жінок 357), волохів, болгар, персів 89.
Вони виділялися своєю зовнішністю та одягом, який шили їх кравці. Так, греків обслуговував Павло Харитонов, який приїхав у Ніжин 1761 р. з міста Свиштова. У "Відомості" грецького ніжинського братства за 1769 р. він значиться як такий, що "ремесло имеет кравецкое и делает на греков плате греческое" [136, с. 284]. Жіночий одяг шили переважно з шовку. Жінки любили використовувати прикраси: золоті хрестики, браслети та інші предмети, які оздоблювалися діамантами та дорогоцінним камінням. Представники грецького братства намагалися зберігати свої традиції як в одязі, так і приготуванні їжі.
М.Сторожевський, вивчаючи побут греків, відзначав, як у одній сім’ї він бачив залишки старовинного домашнього збіжжя та дві-три страви з грецькими приправами, маслинами, медом і перцем, грецькі плоскі ковбаси у вигляді підкови з різними прянощами. А в затишній кімнаті з високою кахельною пічкою сидів у обтягнутому шкірою кріслі у мормонці і багатому персидському халаті господар. У деяких грецьких будинках ще довго зберігались як заповітна старовина скрині, завалені старовинним одягом предків, їх парчеві і шовкові кольорові, підбиті дорогими хутрами, жупани, халати та інші складові грецького національного костюма. 
Греки були емоційним народом, а тому могли вступати в лайку, когось образити і навіть побити. І на це 1687 р. звернув увагу у своєму універсалі Іван Мазепа. Дослідник грецького братства К.Харлампович відзначав, що "чим більше пільг набували греки, то більша самовпевненість їх охоплювала і тим частішими ставали сутички окремих греків з людьми посполитими… Коли я читав цей універсал, то пригадав численні архівні справи з подальшої пори", у яких були зазначені сутички греків. Вчений пояснює це гарячим, запальним темпераментом греків, підігрітим вином. "Бо греки й інших напували у своїх шинках і винарнях, та й самі добре пили. Але мало вагу і упривілейоване становище їх на Україні, що викликало у них пиху. "Такое маючи право", як писав Мазепа в іншому універсалі (1696), греки чинили "кривды и досады не тільки "мещанам и поспольству", але ображали уряд міський і військовий, навіть самого полковника" [267, с. 69].
З часом греки зрозуміли, що в їхніх інтересах підтримувати добрі стосунки з усіма жителями Ніжина. Тому надалі вони більш-менш нормалізувалися, хоча окремі прояви побічної поведінки спостерігалися і пізніше, на що вказував І.Плохинський, підкреслюючи: "Насилля різного роду в грецькій громаді були звичайними… Обласкані і облагодіяні в Малоросії греки часто за добро платили злом" [199 б, с. 203].
Велике значення у повсякденному житті греків мали кав’ярні. Як свідчить реєстр грецьких купців, 4 чоловіки спеціально займалися продажем "кофе вареного". Тарнавіт Риза Іванович тримав кавярний дім, де греки збиралися проводити час у розмовах про комерцію та інші справи, а Ян Константинов продавав каву і різні солодкі напої [267, с. 274–275].
Для греків кав’ярня була не лише місцем, де можна було посмакувати кавою, а й провести вільний час, граючи в карти, в розмовах на різні теми. До цього часу на вулиці Стефана Яворського недалеко від Благовіщенського собору збереглася грецька кав’ярня. М.Плохинський підкреслював: "Рухливому греку, який звик цікавитися майже всіма питаннями громадського життя, кав’ярня давала багату поживу для розуму, вона давала довідки з комерційних питань, що його цікавили, тут же він дізнавався і про попит на товар і його ціну, а також про кредитоспроможність своїх покупців і, нарешті, влаштовував свої торгові операції. Греку кав’ заміняла наш клуб, нашу будь-яку довідкову контору" [199 б, с. 203].
Один із спостерігачів життя греків пізнішого часу підкреслював, що в кав’ярню стікалися новини із різних кінців Росії, із Мореї, Трієста тощо. Коли він зайшов до приміщення, то побачив кілька греків, що "в шапках з поважним задумливим виглядом сиділи і курили люльки у глибокому мовчанні, поки не прийшли росіяни і не підживили розмовами компанію та грою картами у мар’яж, улюбленою грою ніжинських греків" [267, с. 208].
Греки турбувалися про навчання своїх дітей, про їх залучення до справи, якою займалися батьки. Відомо, що греки віддавали на навчання дітей до Москви, де вони вступали в Комерційне училище, та до С.-Петербурга, де при артилерійському та інженерному корпусі було відкрито училище для грецьких юнаків. Книги грецького магістрату засвідчують конкретні факти про направлення дітей на навчання. "С таковых греческих фамилий, определяющиеся в учрежденный в С.-Петербурге греческий корпус греческие дети выпускаются оттоль в обер-офицерские благородные чины", – читаємо в одній із них [267, с. 253]. Деяких дітей віддавали в науку в комерційних справах. Так, грек Стаматій Економов віддав свого сина Олексія купцеві Цимбирею "к приобучению купеческой комерции или на какую другую партикулярную службу" [267, с. 252]. Деякі греки навчалися в Чернігівській семінарії.
У греків було розвинене відчуття допомоги слабшим, зокрема, тоді, коли особливо цього потребували діти. Так, 4 брати Стаматєєви, які народилися у Ніжині, рано залишилися без батька, і за допомогою громади всі вони отримали ремісничу професію: Микола став золотарем, Іван займався благомарництвом, Дмитро – кравецькою справою, а Афанасій служив біля купців. Данило, Петро і Григорій Голюнки, які народилися теж у Ніжині, почали торгувати сінокісними косами. І це дуже важливо, що грецька громада турбувалася про молоде покоління.
Греки приділяли значну увагу і літнім та хворим членам братства. У Статуті братства було передбачено декілька розділів, які торкалися безпосередньо хворих та бідних греків. Отець Христофор разом з громадою просили митрополита Варлаама Ясинського у 1696 р. дозволити збудувати "шпиталь ради пристанища и пропитания убогих и недужных" [60, с. 14]. І такий дозвіл греки отримали. Академік К.Харлампович у своїй праці про грецьке братство на конкретних фактах розкрив їх різнобічну доброчинність, вказавши на шпитальне утримання старих, допомогу збіднілим, видачу посагу бідним дівчатам тощо" [267, с. 262–268].
Богадільні організовували у Ніжині не лише грецьке братство, а й духовенство при православних храмах. У ХVІІ–ХVІІІ ст. їх відкривали разом з парафіяльними школами. 
У другій половині ХVІІ–ХVІІІ ст. у Ніжині не було зіткнень на національній основі.
Однією із характерних особливостей ніжинців була людяність. Польський шляхтич із Кракова Карло Хоєцький, полонений російськими військами, був відправлений через Україну до Сибіру, і у своїх "Записках" 1768–1776 рр. він писав: "Ніжин – місто упорядковане і багатолюдне. Мешканці, виявилося, були дуже людяні; і не тільки господарі виділених нам помешкань поводилися з нами ласкаво і чемно, але й інші мешканці, коли ми виїздили, переганяли нас на санях, кидаючи нам хліб житній і пшеничний та гроші. Ми були глибоко зворушені людяністю цього народу" [32, с. 12].
Ніжинці були веселим, життєрадісним населенням. Саме їх життя, що було пов’язане з ярмарками і щотижневими базарами, ремісничою справою, проводами і зустрічами козацьких сотень у походи, заняттям фуражністю, землеробською справою сприяли влаштуванню різних заходів, традиційних свят, звичаїв.
На ярмарках і базарах ніжинці не лише купували продукти чи речі, а й заповнювали своє життя зустрічами, пересудами, новинами тощо, а то й відвідували театральні балагани чи виступи кобзарів та бандуристів. У вихідні та святкові дні грали цехові музики.
У Ніжині музичний цех офіційно затверджений статутом у 1729 р., хоча він існував з 1652 р., про що свідчать універсали гетьманів та полковників. Ніжинський музичний цех у 1782 р. нараховував 13 музикантів. До цехів входили скрипалі, цимбалісти, дудники, кобзарі, литавристи, довбиші, сурмачі, трубачі. З окремих музикантів створювалися оркестри та ансамблі "троїсті музики". Музичні оркестри виконували різноманітні інструментальні п’єси, а також танцювальні мелодії різних жанрів: гопак, метелиця, горлиця, зуб, санжарівка, третяк, гайдук, козачок, журавель тощо.
Говорячи про музичну культуру ніжинців, слід пам’ятати, що місто розділялося на верхню, замкову частину, де культура мала свої особливості, і околиці, кутки, які були більше схожі на сільські поселення. І саме тут музична культура увібрала в себе елементи культур сільської місцевості.
Ніжинці – народ співучий. І пісню можна було чути як на різних святах, так і у вихідні чи святкові дні на кутках Овдіївки, Магерок, Мигалівки тощо. Народна пісня допомагала жителям цих майже сільських кутків розкрити душу, їх емоційний настрій, почуття. Дослідники фольклору вказують не лише на використання ніжинцями традиційних мелодій, а й створених пісень у їх середовищі. Так, пісню "Та не буде лучче, та не буде краще" склали козаки в час проведення Чорної ради в Ніжині.
В місті відзначалося також і церковне хорове мистецтво. В багатьох храмах у святкові релігійні дні звучали духовні пісні у "чернігівській" та "київській" манерах виконання, які відзначалися особливою мелодійністю і звучністю чоловічих, жіночих та дитячих голосів. Не випадково, що чимало ніжинських співаків брали участь у придворному хорі, зокрема, Леонтій Балановський, Карпо Васильєв та ін.
Важливе місце у побутовому житті ніжинців займали свята та честь місцевої церкви. Крім застольних зібрань, парубки й дівчата у цей день веселилися, влаштовували гуляння, танці, виконання традиційних пісень, дорослі проводили час за бесідами, пригощанням.
Все сімейне життя супроводжувалося сімейними традиційними подіями: народження дитини, її охрещення і постриження, а потім весілля і так аж до поховання. Все це супроводжувалося цілим циклом пісень і похідних театралізованих дійств. Всі ці традиційні події мали виховний характер. Шанувались не лише батько і матір, а й хрещені, які ставали хрещенику другими батьками, а на хрещеника покладалися обов’язки догляду за ними до самої їх смерті.
Весільне благословення дітей надавало їм сили, впевненості в житті, цілеспрямованості у досягненні життєвих планів.
У жителів Ніжина існувала ціла низка різних прислів’їв і приказок, життєвих напутніх слів, які використовувалися в процесі виховання дитини, як малої, так і дорослої.
Відзначали ніжинці і релігійні свята [104]. Особливо весело і захоплююче, з різними театралізованими дійствами проходило Різдво Христове. Молодіжними святами були свято Андрія Первозванного, коли хлопці і дівчата визначали свою життєву долю, ворожили, бешкетували, розігрували калиту, та Івана Купала. У Купальську ніч молодь розкладала вогнище, танцювали і співали навколо нього, робили вінки і пускали їх на воду, збирали цілющі трави. Козацьким святом була Покрова. В цей день у Ніжині відкривався Покровський ярмарок.
Звичайно, ніжинці святкували й інші релігійні та народні свята. Кожне з них відзначалося по-своєму. Одні із них проходили величаво, з глибокою шаною до Бога, інші з повагою і надією на отримання високого врожаю, зміцнення здоров’я, відвороту нечистої сили тощо.
Кожне свято супроводжувалося підготовкою відповідної їжі: інколи були лише гречані млинці на олії, смажена риба, вареники з капустою, узвар, а іншого разу – смачна випічка, ковбаси, кров’янка, холодець та інші м’ясні страви.
Традиційно-побутова культура така ж багата, як і саме життя ніжинців. Вона є невичерпним джерелом їх духовності. Ця культура увібрала в себе як ознаки міста Ніжина, так і всього українського народу. А тому вона відбила основні якості ментальності не лише ніжинців як особливої групи населення, а й українця, грека, єврея, волоха тощо в цілому.
Аналіз традиційно-побутового культурного життя ніжинців дав можливість визначити характерні риси населення міста, показати багатство і багатогранність їх життєвих функцій, розкрити, яким саме був ніжинець у ХVІІ–ХVІІІ ст.

Післямова

Два століття відділяють нас від описаного нами періоду розвитку культури у Ніжині. Що зберегли ніжинці і що навічно пішло з життя з різних причин: зміни суспільного ладу, війн, ставлення держави до церкви, освіти, культури та й взагалі до людини? Особливо показовим у цьому відношенні було ХХ ст. З одного боку, всебічно розвивалися освіта і художня культура, житлове і громадське будівництво, з іншого боку, спостерігалося негативне ставлення до культових споруд, бо вони символізували собою християнсько-релігійні традиції, проти яких виступало атеїстичне суспільство ХХ ст. А з цим була пов’язана і втрата великої кількості значних у мистецькому відношенні храмів Ніжина: повністю знищений комплекс будівель одного із найстаріших на Північному Лівобережжі Ветхоріздвяного Георгіївського монастиря, відбулася перебудова церкви Іоанна Предтечі на Будинок культури, були зруйновані повністю Успенська церква та її дзвіниця, каплиця і дзвіниця Миколаївського собору, дзвіниця грецьких храмів, костьол св. Петра і Павла та інші культові споруди. Із громадських будівель найбільше постраждали під час Великої Вітчизняної війни комплекси міського та грецького магістратів, а також каскад торгових лавок, збудованих у XVІІІ ст., архітектором А.Карташевським. Зникли і всі будівлі, крім Богоявленської церкви, що знаходилися у замку, та дерев’яні храми, бо дерево може утримуватися лише 200–300 років, далі воно трухне, розсипається.
І все ж у Ніжині, незважаючи ні на що, збереглася велика кількість храмів XVІІ–XVІІІ ст.: Миколаївський собор (1655–1658), Благовіщенський собор (1702–1716), Богоявленська церква (1721), Введенський собор (177), церква Іоанна Богослова (1751), Михайлівська (1719–1929), Всіхсвятська (1760–1780), Троїцька (1727–1733), Покровська (1757–1765), Миколаївська (1773), Хресто-Воздвиженська (1766–1775), Спасо-Преображенська (1748–1757), Василівська (1788), а також церкви ХІХ ст.
На жаль, майже у всіх храмах у силу того, що ці приміщення у ХХ ст. використовували не за призначенням (склади, спортивні зали, майстерні для ремонту машин, тракторів тощо), були назавжди втрачені іконостаси, а також розписи стін, ікони. У ХХ ст. діючою була лише Василівська церква, яку у 70–80-х рр. ХХ ст. гарно розписали маляри бригади з Броварів під керівництвом Котика.
У зв’язку зі зміною соціально-політичної влади в Україні в кінці ХХ ст. і утвердження незалежної української держави більшість храмів знову було передано православним громадам. В останні роки ХХ ст. – на поч. ХХІ ст. почалась їх реставрація.
У 1980–1990-х рр. за проектом архітектора М.Говденка були відновлені бригадою реставраторів на чолі з Григорієм Семеновичем Сипливцем первісні форми бань та фасадний декор Миколаївського собору, найважливішої і найдавнішої святині міста. Очищена від сміття і внутрішня частина храму. У 1991 р. благочинний отець Олексій (Покиньборода), який доклав величезних зусиль для відновлення храму, здійснив першу літургію. Ще не було іконостасу і замість нього – відроджена тюлем вівтарна частина, з’явилися перші ікони, повернуті членами парафії, зазвучав молитовний спів хору під керівництвом викладача інституту Наталії Даньшиної, і життя в соборі поступово почало відроджуватися. У 1994 р. з’явився тимчасовий іконостас. А наступного року чернігівські майстри почали робити новий канонічний іконостас у 4 яруси, оздобили його різьбленням, вкрили золотою фарбою. Він не повторює знаменитий 5-ярусний іконостас Миколаївського собору XVІІІ ст., хоча за структурою і наповненням ікон теж заслуговує на увагу. Над Вратами розташувалися ікони Тайна вечеря, Трійця старозавітна, Вознесіння Хрестове і Цар слави, з боків якого знаходяться Богородиця та Іван Хреститель. Побічне розташування ікон традиційне для іконостасів канонічного типу. Ікони малював місцевий художник Валерій Олексійович Ісаєнко. Він же розписував і купол та західний приділок собору.
Величезну роботу з відновлення собору здійснив благочинний отець Олексій, мудра людина, у якої серце було зігріте добром, який всі роки своєї роботи в храмах Бога при радянській владі сіяв добре слово віри, любові. Саме він сприяв ремонту Василівської і відновленню Вознесенської, Хресто-воздвиженської церков та Миколаївського собору. Йому допомагали його сини священики Миколай та Олексій.
Святинею собору є ікона святителя Миколая з часточками його мощей, яка була передана з Риклінського монастиря і має чудотворні властивості.
Нині турбується про Миколаївський собор отець Володимир (Хавалець), який при спілкуванні виклав плани подальшої роботи над реставрацією як зовнішньої, так і внутрішньої частини собору, до якого потягнулися православні віруючі як влітку, так і взимку, бо він нині обігрівається.
Благочинний отець Олексій Покиньборода багато зробив для відродження духовності не лише в місті, а й у Ніжинському районі. Він також причетний і до відкриття Введенського монастиря. Велика роль в цьому ігумені Антонії (Терещенко), яка з 1998 р. почала разом зі своїми помічницями відновлювати монастир. 11 травня 1998 р. відбувся молебень, який засвідчив, що храм оновився, що він почав жити своїм новим життям, хоча попереду була ще велика і об’ємна робота, бо все було у надзвичайному запустінні.
Але початок було зроблено. 21 червня 1998 р. отець Олексій організував хресний хід парафіян Свято-Миколаївського собору, Василівської, Вознесенської і Хресто-Воздвиженської церков до жіночого монастиря. Було багато гостей. Отець Олексій звернувся до всіх присутніх допомогти монастирю. І віруючі відгукнулися. Допомагали, хто чим міг. Була розчищена територія монастиря, приведено у належний стан приміщення.
21 липня 1998 р. у Введенському монастирі відбулася перша літургія на честь ікони Божої Матері Казанської, яку очолив священик отець Іоанн Загорянський. Супроводжував службу власний хор. Нині у соборі служать два священики і співають два хори – чернечий і світський.
У монастирі шанують пророка Божого Іллю, на честь якого на території знаходився теплий храм, який не зберігся. Головне храмове свято – Введення Пресвятої Богородиці.
Поступово монастир почав відбудовуватися завдяки коштам благодійників та парафіян і паломників. Нині уже відбудований храм, зведений чернігівськими майстрами п’ятиярусний іконостас, ікони для якого розписували художники Чернігівського Єлецького монастиря, а на території посаджені дерева, квіти, відремонтована дзвіниця. 21 листопада 2000 р. монашки перейшли жити у збудований двоповерховий корпус.
Серед ікон, які особливо шанують в монастирі, – Толзька ікона Божої Матері ХVІ ст., в якій передана особлива скорбота про страждання Сина Божого. Цьому сприяють і вдало підібрані фарби. Поєднання срібного фону з темно-зеленим, червоно-коричневого і перламутро-зеленого тонів дає можливість глибоко передати душевний стан Матері. Толзька чудотворна ікона дуже нагадує Володимирську і Феодорівську: немовля припало щічкою до обличчя Богоматері, а іншою рукою охопив Її шию, передаючи ніжне спілкування дитини з матір’ю. Толзька ікона у дзеркальному відображенні повністю співпадає з Феодорівською іконою Божої Матері. Список Толзької ікони Божої Матері ХVІ ст. був переданий у Ніжин 2000 р. із Толзького жіночого монастиря Ярославської області.
Наприкінці 1962 р. при священику Олексію Покиньбороді Хресто-Воздвиженський храм був закритий, з дзвіниці були скинуті 12 дзвонів, найбільший із яких мав вагу близько тонни. 
У 1963–1989 рр. Хресто-Воздвиженська церква, як і всі інші храми, не діяла, тут знаходився міжрайонний кінопрокат. Всередині церкви були облаштовані цехи з ремонту кіноплівок. В середині 1989 р. в період перебудови віруючі парафії М.Пащенко, М.Шмаровоз, С.Колесник, О.Шевчук добилися прийому у першого президента СРСР М.Горбачова, який завершився тим, що ніжинцям дозволили повернути храм громаді. В архіві збереглася постанова Виконавчого комітету Ніжинської міської ради про реєстрацію релігійної общини Російської православної церкви, в якій сказано: "Просити виконком обласної Ради народних депутатів підняти клопотання перед Радою в справах релігії при Раді Міністрів УРСР і Радою в справах релігії при раді Міністрів СРСР про реєстрацію третьої релігійної общини Російської православної церкви в м.Ніжині і передачі їй приміщення колишньої Воздвиженської церкви". Це рішення виконавчого комітету підписав голова А.П.Романенко. Почалося відродження храму. На горищі були знайдені ікони, хоругви. Багато ікон повернули прихожани, які вони переховували дома. 27 вересня 1990 р. особлива дата в історії храму. Саме в цей день відбулася перша літургія в оновленому храмі. В церкві служили священики Володимир Вальо (1990–1994), Володимир Лисенко (1994–1998). Особливо велика роль у відбудові храму належить священику Євгену Гузю, який служить у храмі з березня 1999 р. В Хресто-Воздвиженській церкві служить також священик Олександр Покиньборода.
В храмі протягом всіх років йшли відновлювально-реставраційні роботи. Збудовано два кіоти та 4-ярусний іконостас канонічного типу прямокутної форми.
Головна святиня храму – список з чудотворної ікони Божої Матері "Новодворської", яку в 1997 р. передав один із жителів міста. В 2000 р. ікону помістили в кіот і з архієрейського благословення кожної неділі перед нею служиться акафіст Покрову Пресвятої Богородиці. 
Реставрація Богоявленської церкви бригадою реставраторів під керівництвом Г.С.Сипливця та священика Валерія Кривчука, який стояв біля основ відродження храму, відноситься до початку 2002 р. Перша літургія відбулася на Покрову цього ж року. До першої служби була приведена в належний стан загальна частина храму, в якому з 60-х рр. ХХ ст. знаходився торговельний склад з морозильними камерами.
Поступово почалося відродження зовнішнього вигляду храму, яке продовжується до нинішнього часу. У 2004–2005 рр. була відновлена раніше втрачена верхня частина, розібрана в 60-х рр., – дзвіниця та купол. Нині реставратори працюють над відродженням купола. Залишається також оштукатурити зовнішні стіни.
Внутрішня частина храму майже повністю реставрована. За проектом Г.С.Сипливця були відновлені і укріплені колонами хори, на які можна піднятися з побічних сходів, що ведуть на дзвіницю. Дзвони були замовлені у Воронежі.
Вівтарна частина від загальної зали відділена різьбленим 3-ярусним іконостасом, який виконав ніжинський майстер Григорій Олександрович Копиця. Іконостас має форму прямокутника. Кожний ряд ікон відзначається своєю формою: перший ряд – видовжені прямокутні об’єми, другий ряд – видовжений прямокутник у центральній частині і два квадрати з північного і південного боку. Завершальний ряд третій, у ньому піднята аркова центральна частина і у розмірах квадратів другого ряду по 2 аркові об’єми з двох боків від центрального зображення. Іконостас збагачений тонким, але виразним різьбленням колонок, а також у нижній частині проміжків між іконами. Царські врата повністю різьблені і мають 6 просторів, у яких вставлені овальні і колоподібні ікони. Написання ікон буде вдалим лише тоді, коли їх пише віруюча людина, коли відбувається поєднання віри митця з самим процесом написання Божественного зображення. Саме тоді ікони, на яких зображені Святий отець і Богоматір, учні Христа, притягують до себе світлою правдою і величністю, стають частиною сприйняття Божого світу.
Складовою частиною іконостасу є однотипні кіоти. В одному ж стилі з іконостасом зроблені і підставки для ікон з двох боків від царських врат та в центрі храму.
Розписи іконостасу здійснив Валерій Олексійович Ісаєнко. У першому ряду розміщені чотири намісні ікони: з північного боку – Богоматір з богонемовлям і архангел Гавриїл, з південного – ікона Господа Бога і архистрат Михайло. Над центральними вратами іде ряд ікон, присвячених двунадесятим святам, в центрі Таємна вечеря, з півночі – Різдво Божої Матері та її Введення в храм, з півдня – Різдво Хрестителя та Стрітення. Третій ряд – в центрі Трійця ветхозавітна, з боків – зображення апостолів. Завершується іконостас Розп’яттям Хреста.
Іконостас розширений побічними настінними зображеннями Хрещення (південь) і Різдво Христове (північ), а також згаданими вище кіотами, в яких розміщені церковні святині Божої Матері "Скоропослушниці" (з півдня) та Мученика Іоанна Воїна (з півночі). За свідченням отця Валерія, це ікони XVІІІ ст.
Головний престол храму присвячений Хрещенню господнього Богоявлення.
Наполегливість та ініціативність настоятеля церкви отця Валерія, його устремління в пошуках коштів дає надію, що Богоявленська (замкова) церква буде відновлена у тому вигляді, який вона мала у XVІІІ ст. Нині здійснюється надбудова купола храму. 
У 1963 р. Свято-Воздвиженський храм був закритий, про що отцю Олексію Покиньбороді сповістили місцеві чиновники. Була відправлена остання літургія на свято Вознесіння, і після цього 25 років у храмі знаходився склад. І тільки у 1988 р. було організовано церковну общину на чолі з Іваном Кириловичем Кошовим. Саме він очолив роботу з відбудови храму. А в 1989 р. священиком церкви було призначено отця Михайла Бігара, який займався і відбудовою святині, а з 1994 р. тут служить отець Іоанн Загорянський.
Реставраційною роботою храму опікувався Г.С.Сипливець. У 1996 р. було проведено реконструкцію головного купола церкви та купола дзвіниці згідно з архівною фотографією.
У 1999 р. провели ремонт всередині церкви. Оштукатурили стіни і зробили художній розпис головного купола художники Валерій Ісаєнко та Володимир Ждан.
У 2002 р. завершено капітальний ремонт зовнішнього фасаду церкви.
В 2008 р. настоятелем церкви був призначений протоієрей Микола Покиньборода, який продовжує збагачувати храм.
Головною святинею храму є ікона Святого Миколая.
На рубежі 1980–1990-х рр. були проведені реставраційні роботи грецьких храмів Ніжина – Всіхсвятської та Михайлівської під керівництвом головного архітектора проекту Л.Є.Чекурди з ініціативи викладачів та студентів Ніжинського педагогічного інституту ім. М.В.Гоголя та інтелігенції міста.
У 1992 р. в Ніжині була зареєстрована громада української православної церкви, до якої відійшли Всіхсвятська, Михайлівська, Святопреображенська, Покровська і Миколаївська церкви. Всі вони були в руїнах або ж використовувались, як і інші храми, під майстерні, склади. У Всіхсвятській та Миколаївській церквах були обладнані спортивні зали. Саме це сприяло збереженню приміщення всередині.
Центром української православної церкви була оголошена Всіхсвятська церква, яку очолив отець Сергій (Чечин). Йому допомагав отець Олександр (Морозов).
4 грудня 1994 р. в храмі відбулася перша після 30-річної перерви літургія. А 18 квітня 1995 р. рішенням Чернігівської обласної ради Всіхсвятську церкву передали в постійне користування громаді.
Серед прихожан храму чимало інтелігенції та молоді, а також членів родин та нащадків греків. З храмом підтримують тісні зв’язки члени товариства греків імені Братів Зосимів.
При храмі створено професійний хор "Воскресіння", яким керує заслужений працівник культури України Сергій Голуб.
Особливий інтерес становить різьблений іконостас Всіхсвятської церкви, зроблений за проектом та ескізом художника, члена Української спілки художників Олександра Івановича Кошеля, який розписував також і ікони для нього. Оригінальність іконостасу полягає в тому, що він дещо відступає від традиційного, канонічного типу, хоча і втілює його основні принципи. Це не глуха стіна, а поєднання вмонтованих ікон в різьблений простір. Центральна частина від царських врат піднімається у вигляді хреста, обвитого гілками винограду. Простір між гілками просвічується, що надає іконостасові свободу. Поєднання білого і оранжевого кольорів збагачує іконостас, дає можливість виділити ікони, написані в іншій кольоровій гамі художником Олександром Кошелем. Це суміш рис романтизму, бароко і модерну. Це вдала еклектика.
Різьбленням іконостасу займалися ніжинські майстри, які продовжували далі розвивати традиції місцевих різьбярів-попередників. Це викладачі та студенти Ніжинського училища культури ім. М.Заньковецької Сергій Олексійович Мурашов, Олександр Іванович Панченко, Дмитро Володимирович Домме, а також місцеві майстри Микола Миколайович Варуха, Володимир Іванович Крига та столяр Володимир Віталійович Дороженко. Ця ж бригада виготовила за кресленням О.І.Кошеля іконостаси для Конотопа та Чернігова (церква Михайла і Федора). Їм допомагав різьбяр Олександр Чавикін.
При Всіхсвятській церкві діє єпархіальне духовне училище. Традиційними стали вечори духовної музики, виставки художніх творів з духовної тематики.
Завершуються відновлювальні роботи на сусідній Михайлівській церкві, яка теж невдовзі стане окрасою грецького архітектурного ансамблю міста.
Поновлені куполи і на Спасо-Преображенській церкві, хоча центральна частина залишається ще не реставрованою. На території храму встановлено пам’ятний знак на честь відправи в 1861 р. панахиди, коли тіло Т.Шевченка перевозили з С.-Петербурга до Києва–Канева.
Із храмів Київського патріархату відновлені Покровська і Миколаївська церкви. Покровська церква, яка використовувалася раніше під майстерню, була занедбана. Біля куполів росли дерева та кущі, коріння яких пронизували стіни храму. У церкві, яка стояла в руїнах, ніхто зі священиків не зважувався зайнятися її відбудовою. І лише з приходом у 1995 р. отця Михайла (Якубіва) почалося нове життя храму. Він зумів організувати парафіян, втілити їх надію на позитивний результат. Почали заробляти гроші у лісництві: садили посадки, а на отримані гроші виписували дерево, яке йшло на реставрацію храму. З’явилися і благодійники.
Спочатку зробили ремонт у Миколаївській зимовій церкві і почали в ній службу, паралельно ремонтуючи Покровську церкву. Восени 2001 р. відбулася її загальнонародна освята. Приведено у належний стан подвір’я, посаджений сад, гордість отця Михайла.
Основна увага приділялась реставрації Покровської церкви, в якій була відбудована як внутрішня, так і зовнішня її частини, оштукатурені стіни. Отець Михайло, який знається на різьбярстві, зробив проект іконостасу, який здійснили працівники фірми "Кур’єр". Для іконостасу відібрали чисті дошки, виготовили різьблення, покрили лаком без позолоти. Іконостас за своєю формою ажурний, пропускає багато світла, хоча і зберігає канонічний вигляд. Канони не порушені, проте іконостас відповідає новому часові. Саме у сучасному вигляді зроблено і панікадило, на якому стоять уже не свічки, а електричні світильники у вигляді свічок.
Іконостасні ікони розписував художник з Ніжина Валерій Ісаєнко (нижню частину), а всі інші ряди – чернігівські майстри.
У храмі збереглася ікона Вишгородської Божої Матері, яка була ще з XVІІІ ст. у Покровській церкві. Крім неї, у прихожан користується особливою повагою Миколаївська ікона, намальована на дні бочки. Її подарували у давні часи козаки, які шанували Святу Покрову. Які б страшні події не чатували на неї (ліквідація храму, пограбування тощо), вона поверталася до храму.
Восени 2011 р. розпочався новий етап реставрації Покровської церкви, планується здійснити розпис храму. Служба здійснюється у теплій Миколаївській церкві.
Хочеться сподіватися, що завдяки протоієрею отцю Михайлу, енергійному, добре підготовленому, зацікавленому у здійсненні доброї справи, Покровська церква буде приведена до належного стану і порадує прихожан своєю святістю і величністю.
Можна радіти з усіма цінителями народженого знову церковного мистецтва та парафіянами, які можуть полюбуватися ніжинськими древніми святинями і помолитися Богові, відвідавши один із 11 діючих нині храмів. Наявність понад 20 храмів, а також інших архітектурних об’єктів XVІІ–XVІІІ ст. дає право ніжинцям добиватися того, щоб Старе місто було оголошено архітектурно-культурним заповідником і цим визнано історичне значення Ніжина як одного із древніх міст України, у якому культура набула всебічного розвитку, продовжуючи і збагачуючи традиції далекого минулого.

Додатки

Додаток А
Ніжинські полковники

1.	Степан Остряниця	 	1963 р.
2.	Прокіп Шумейко 		1648–1649 рр.
3.	Лук’ян Сухиня 			1650–1651 рр.
4.	Іван Золотаренко		1653–1655 рр.
5.	Василь Золотаренко 		1655–1656 рр.
1659–1663 рр.
6.	Григорій Гуляницький		1656–1659 рр.
7.	Матвій Гвинтовка		1663–1667 рр.
8.	Артем Мартинов		1667–1668 рр.
9.	Євстафій Золотаренко		1669 р.
10.	Пилип Уманець		1669–1674 рр.
11.	Марко Борсук			1676–1677 рр.
12.	Яков Жураковський		1678–1685 рр.
13.	Ярема Непрак			1687 р.
14.	Степан Забіла			1687–1693 рр.
15.	Іван Обидовський		1696–1701 рр.
16.	Лук’ян Жураковський		1701–1708 рр. наказний
1708–1718 рр.
17.	Петро Толстой			1719–1727 рр.
18.	Іван Хрущов			1727–1742 рр.
19.	Іван Божич			1742–1746 рр.
20.	Семен Кочубей			1746–1751 рр.
21.	Петро Розумовський		1753–1771 рр.
22.	Андрій Жураковський		1779–1782 рр.

Додаток Б

Хронологія подій
культурного життя у Ніжині 
ХVІІ–ХVІІІ ст.

1617 р., травень. Королівський секретар Флоріан Олешко польським королем був призначений управителем Ніжинського городища. Починається колонізація міста поляками.
1619 р. Збудована дерев’яна церква Іоанна Богослова і дерев’яна школа для навчання малолітніх, дітей утримує дяк.
1620 р. Збудована дерев’яна церква Різдва Богородиці, про що засвідчив священик Іоанн Хоминський на Богослужебній книзі "Трифолой".
1620 р. Збудована дерев’яна церква св. Петра і Павла.
1624 р. Місто виходить на правий берег р.Остер. Обидві частини з’єднували 3 мости. Королівський ревізор Ієронім Цєханович визначає межі міста.
1625 р., 26 березня. Польський король Сигізмунд ІІІ надав Ніжину Магдебурзьке право. Разом з ним місто тримало герб з зображенням Георгія Побідоносця, який списом вражає дракона. Утворене Ніжинське капітанство. Першим капітаном у місті був призначений ніжинський староста Щасний Василь, який був одночасно і ніжинським війтом.
1628–1630 рр. На чолі Ніжинського капітанства стояв Адам Вишневський. Йде заселення міста і його укріплення.
1630-ті рр. Вводиться інститут старост, які виконували оборонні функції. Старостами Ніжина були Мартин Казановський і Микола Потоцький.
1633 р. Польський король Владислав ІV розділяє Чернігово-Сіверщину на воєводства. В складі воєводства виокремлюється Новгород-Сіверський та Чернігівський повіти. До останнього входить Ніжин.
1620-ті–1668 рр. У Ніжині проживає Роман Онисович Ракушка-Романовський (1622–1703), майбутній відомий військовий діяч, ніжинський наказний полковник, дипломат, генеральний підскарбій в уряді І.Брюховецького, священик, автор "Літопису Самовидця", який близько 40 років прожив у місті і впливав на розвиток культури в ньому.
1630–1631 рр. Повстання ніжинських козаків під проводом гетьмана Тараса Федоровича Трясила.
1630-ті рр. У місті діяли цехи ковальський, гончарний, швейний, ткацький, взуттєвий, різницький, а також музичний.
1631 р., березень. Захист Ніжина на чолі з полковником Іваном Балиловцем і старшиною Семеном Хорошим від двох полків польських жовнірів, що врятувало місто від розорення і сприяло подальшому процвітанню.
1633 р. Польський король Владислав ІV підтвердив привілеї, надані Ніжину Сигізмундом ІІІ.
1634 р. засновано ковальський і ткацький цехи.
1636 р., не пізніше. Збудована дерев’яна Покрови Богородиці церква, про що свідчить Євангеліє 1636 р., подароване міщанкою Марією Єфремовою.
1636 р. Збудовано дерев’яну церкву Костянтина і його матері Олени і дерев’яну школу при ній для навчання малолітніх дітей та шпиталь.
1637 р. Участь ніжинців у повстанні під проводом Павла Бута (Павлюка). Розправа над козаками польського гетьмана Миколи Потоцького.
1638 р. Участь ніжинських козаків у повстанні Яцька Острянина (Остряниці).
1645 р., 15 березня. Ніжин отримав привілей проводити 3 ярмарки: Покровську, Всеїдну та у святу неділю.
1648 р., червень.	Участь ніжинців у Народно-визвольній війні проти польської шляхти.
1648–1668 рр. У Ніжині проживав преосвященний Мефодій–Максим Филимонович (?–1689), церковний і політичний діяч, протопоп Ніжинський, причетний до будівництва Миколаївського собору, з 1661 р. єпископ Мстиславський і Оршанський, намісник Київської митрополії.
1648–1782 рр. Ніжин – найбільше полкове місто у Гетьманській державі.
1649 р., 26 серпня. Універсал Б.Хмельницького про надання пільг ніжинським купцям.
1650-ті рр. На основних гілках-радіусах Ніжина формуються ремісничі околиці та передмістя: Нове місто, Магерки, Мигалівка, Ковалівка, Бабичівка, Воробйовка, Ветхе, Біліківка, Будзулівка, Галатівка, Євлашівка, Круча, Козарівка, Лихохудівка, Сидорівка, Шеперівка.
1650 р., 1 серпня. Універсал Богдана Хмельницького про захист ніжинських міщан від утисків з боку козаків і старшин.
1650–1680-ті рр. У Ніжині близько 30 років прожив митрополит Філліпісійський та Драми Софроній (Македонський), брав активну участь у політичному житті України часу Руїни, у Чорній раді, допомагав отцю Христофору у створенні Братства греків.
1651 р., 26 червня. Козаки Ніжинського і чернігівського полків під проводом полковника Мартина Небаби зазнали поразки від литовсько-польського війська Януша Радзивілла.
1651 р., осінь. У Ніжині після Білоцерківського мирного договору між Богданом Хмельницьким і Яном ІІ Казимиром були розквартировані на зиму польські війська під керівництвом коронного обозного Самуїла Калиновського.
1651 р., грудень. У Ніжині народився Іоанн Максимович (в миру Васильківський Іван Максимович) (1651–1715), видатний церковний діяч, письменник.
1652 р., травень. На вимогу коронного гетьмана Миколи Калиновського поляки залишили Ніжин, і з цього часу місто перейшло під владу козацької адміністрації.
1652 р. Богдан Хмельницький видає універсал, який захищає ніжинський магістрат, міщан та їхнє майно.
1653 р. Ніжинський полковник Іван Золотаренко надає універсал Ветхоріздвяному Георгіївському (Красноострівському) монастирю про дозвіл будувати млин на р.Сейм у Нових Млинах.
1654 р., 23 січня. Козаки Ніжина складають присягу на вірність московському цареві Олексію Михайловичу.
1654–1655 рр. Ніжинський полк на чолі з наказним гетьманом І.Золотаренком бере участь у звільненні Білорусі від польських військ.
1655–1658 рр. Будівництво мурованого Миколаївського собору на кошти ніжинських полковників Івана та Василя Золотаренків, козаків та міщан. При ньому була стара дерев’яна школа.
1655 р., 26 листопада. Загинув під час осади міста Бихова наказний гетьман І.Золотаренко, похований 28 грудня 1655 р. в Корсуні.
1656 р., 9 січня. Богдан Хмельницький видає універсал, який нагадує всім, що Ніжин перебуває під гетьманським захистом.
1657 р., 16 червня. Універсал Богдана Хмельницького про дозвіл грецьким купцям оселитися у Ніжині, що надавав їм привілеї безперешкодно вести торгівлю. З цього часу активізується торгівля у місті на 3-х ярмарках: Троїцький, Покровський, Всеїдний.
1657 р., вересень. Ніжин включений до міст, в яких будуть  російські війська на чолі з царським воєводою.
1658 р., січень. Вимога уряду Росії про розміщення в Ніжині, Чернігові, Переяславі царських воєвод, які мали збудувати в цих містах фортеці.
1666 р. Згідно з переписом у Ніжині проживало 693 сім’ї ремісників та тих, що обробляли землю.
1659 р., 5 квітня. До Ніжина прибув хорватський католицький священик, проповідник, публіцист, вчений-енциклопедист, ідеолог єднання слов’ян Юрій Крижанич (1617–1687), який проживав у будинку ніжинського протопопа Максима Филимоновича. Протягом 5 місяців перебування в місті написав два твори "Бесіда до черкасів" і "Усмотреніє про царську величність".
1659 р., 10 вересня. Польський король Ян Казимир підтвердив магдебурзьке право, надане Ніжину Сигізмундом ІІІ.
1660 р. Вдова стародубського полковника Ганна Бреславська заснувала у Ніжині в районі Овдіївки Введенський жіночий монастир. Збудована дерев’яна церква св.Іллі.
1660 р. Російський цар підтвердив права Ніжина на самоуправління.
1661–1677 рр. У Ніжині проживав Семен Адамович, ніжинський протопоп, помічник єпископа Мефодія у державних справах, був зв’язковим між ним і царем, відстоював інтереси ніжинських міщан, прихильник союзу з Росією.
1663 р., 17–18 грудня. У Ніжині за містом на Московській дорозі відбулася "Чорна рада", на якій було обрано гетьманом України Івана Брюховецького. Головні претенденти на гетьманську булаву наказний гетьман переяславський полковник Яким Сомко та ніжинський полковник Василь Золотаренко були страчені. Іван Брюховецький приймав присягу у Миколаївському соборі в Ніжині.
1665 р. Жителі Ніжина відмовилися від перепису, який планував гетьман Іван Брюховецький з метою домінованого оподаткування.
1665 р., осінь. Воєводою Ніжина було призначено І.Ржевського.
1665 р. Ніжинський замок був обнесений земляним валом, над ним здіймались 11 дерев’яних башт, на 10-ти з яких були влаштовані гармати. Зовні місто оперезано високим земляним валом, укріплене частоколом з 4 міськими воротами – Київськими, Чернігівськими, Московськими, Крупичпільськими.
1668 р., зима–літо. У ході антимосковського повстання на Лівобережній Україні ніжинські міщани і козаки намагалися захопити Ніжинський замок, де перебував зі стрільцями воєвода І.Ржевський.
1668 р., літо. Боярин Г.Ромадановський наказав спалити місто Ніжин за участь жителів у антимосковському повстанні.
1670 р. В родині культурно-освітніх і військових діячів Максимовичів (Васильківських) народився Іван Петрович Максимович (1670–1732), український лексикограф, книгознавець, перекладач.
1671 р. З Македонії в Ніжин прибула родина греків Тернавіотів. Стерій Тернавіот та його син Петро згодом обіймали посаду ніжинського війта (Стерій – у 1714–1718 рр., Петро – у 1727–1750 рр.).
1675 р., 23 листопада. Гетьман І.Самойлович видав універсал грекам і волохам "на Украине мешкаючи", в якому заборонив різним урядам, особливо ніжинському магістрату, чинити їм кривди.
1677 р. До Ніжина прибув з Македонії грецький священик Христофор Димитрієв.
1680–1687 рр. Грецький священик Христофор Димитрієв збудував у Ніжині дерев’яний храм на честь архістратигів Божих Михайла та Гавриїла з дозволу Костантинопольського патріарха Іоака та Чернігівського архієпископа і блюстителя Київської Митрополії Лазаря Барановича.
1680 р. Константинопольський патріарх Іоака у своїй грамоті постановив, щоб грецька церква, "названа в ім’я великих святих, була в усі часи вільною, непідвласною, не закабаленою ніколи і не зазнавала турботи ні від якої особи".
1684 р., 10 травня. Л.Баранович дав дозвіл двом посланцям Христофора збирати кошти на будівництво храму.
1685 р. На шляху до Москви в Ніжині деякий час проживали відомі просвітителі брати Софроній та Іоаникій Ліхуди, засновники Московської Слов’яно-Греко-Латинської академії.
1687 р. У Ніжині було створено Грецьке церковне братство. Статут братства склали Христофор Димитрієв та Панайотій Родосець.
1689 р., близько. У Ніжині почав навчати грецьких дітей грамоти архімандрит Діонісій з міста Яніни. Він подарував грецькій громаді свою бібліотеку (понад 70 книг і рукописів рідкісних видань).
1694 р. Зведений в районі Магерки дерев’яний храм Воздвиження Хреста Господнього зі школою і богадільнею.
1696 р. Збудовано муровану грецьку Всіхсвятську церкву. Завершено оздоблення двох храмів: Михайлівської і Всіхсвятської церков. Митрополит Варлаам Ясинський дозволив грекам мати в Ніжині "духовний церковний братський союз" і визначив його права. Так завершилося офіційне утвердження грецького братства від його виникнення у 80-х рр. ХVІІ ст. і до юридичного оформлення у 1696 р.
1696 р., 19 квітня. Універсал гетьмана України Івана Мазепи ніжинським грекам про їх захист і незалежність від місцевої влади "для збереження окраси та цільності усього міста Ніжина".
1696 р. При грецькій церкві архістратигів Михайла та Гавриїла відкрито школу і шпиталь Грецького братства.
1696 р. У місті збудовано дерев’яну Троїцьку церкву.
1698 р., травень. Ніжинським полковником був обраний небіж І.Мазепи І.Обидовський (1676 – 31 січня 1701). 
1702–1716 рр. На кошти митрополита Стефана Яворського за проектом архітектора Г.Устинова споруджено Благовіщенський собор.
1708 р. У Ніжині народився письменник і перекладач Андрій Степанович Зертис-Каменський (1708–1771), архієпископ Московський Амвросій.
1708 р. Населення Ніжина разом з російським військовим гарнізоном не впустили до міста об’єднані війська шведського короля Карла ХІІ і гетьмана Івана Мазепи. Існує легенда про подвиг жінок Ніжина ("Козацькі шапки").
1709 р., жовтень. Ніжинські грецькі купці прибули в Глухів до гетьмана Івана Скоропадського і від імені братства подали грамоту митрополита В.Ясинського про своє право утримувати в місті 2 церкви: дерев’яну Св. Михайла і кам’яну Всіх Святих і мати своє церковне братство. Гетьман підтвердив усі ці права.
1711 р. Універсал гетьмана Івана Скоропадського про заснування в Ніжині пошти, яка перебувала у віданні магістрату і війта.
1714–1729 рр. З дозволу гетьмана І.Скоропадського на місці дерев’яної грецької церкви архістратигів Михайла та Гавриїла була збудована при священному Миколі Бошняку однойменна кам’яна, яку 28 травня 1731 р. освятив митрополит Київський та Галицький Рафаїл Заборовський.
1717 р., 20 листопада. У Ніжині народився відомий український та білоруський церковний і культурний діяч, митрополит Георгій Кониський (1717–1795).
1720 р. Стефан Яворський настоятелем Благовіщенського собору призначив Єпіфанія Тихорського, відомого церковного освітянського діяча, який повинен був здійснити намір митрополита і відкрити в монастирі "школу освічених монахів", проте монастирські інтриги не дозволили це зробити. Наступного року він відкриває у м.Бєлгороді слов’яно-латинську школу, яку перевели до Харкова.
1721 р. Митрополит Стефан Яворський передав Благовіщенському собору свою власну бібліотеку у кількості 609 книг з метою організації у монастирі "школи освічених монахів".
1721 р. У Благовіщенському соборі був похований святитель митрополит Михайло Грецький, який проживав у Ніжині.
1721 р. Відбудовано кам’яну церкву Богоявлення Господнього (Замкову церкву).
1722 р., 24 лютого. Універсал гетьмана Ів.Скоропадського аптекарю Дмитру Гурчину про дозвіл на заснування аптеки в м.Ніжині.
1722 р. Згідно з розпорядженням Стефана Яворського продовжуються розписи Благовіщенського собору в Ніжині: "первое, церковь всю малеванием украсити как почали в алтаре". Розписи здійснював ієромонах Герман.
1725–1731 рр. Київський митрополит Рафаїл Заборовський намалював для Благовіщенського собору чудотворну ікону Божої Матері Корсунської.
1727 р. Згідно з планом було реконструйовано Ніжинську фортецю, яка являла собою земляні укріплення з 7-ма бастіонами.
1727–1733 рр. На місці дерев’яної церкви збудований кам’яний храм Святої Трійці у стилі бароко. При ній була дерев’яна стара школа.
1729 р. На місці дерев’яної збудовано грецьку парафіяльну Михайлівську церкву.
1730 р. Затверджений новий герб Ніжина, розроблений художником Андрієм Барановим за ескізами графа Ф.Санті, на щиті якого, розділеного на 2 частини, вгорі було зображено потиск двох рук, а внизу – обвитий жезл зміями, що є символом бога Меркурія – покровителя торгівлі.
1734 р. У Ніжині проїздом до Києва перебував відомий російський вчений і письменник М.В.Ломоносов.
1734 р., 11 червня. Художник Василь Реклінський завершив розпис іконостасу Миколаївського собору в Ніжині. "Исписался іконостас сей Василием Реклинским року 1734 м-ца июня 11 дня".
1737 р. У Ніжині народився і провів дитячі роки відомий історик, археолог, мовознавець Микола Миколайович Бантиш-Каменський (1737–1814), автор праці "История Малой России от водворения словян в сей стране до уничтожения гетьманства".
1738 р., 13 червня. Жителям міста Юрію і Павлу Артиним дозволено будівництво шкіряного заводу.
1740 р. збудовано дерев’яну церкву Кузьми та Дем’яна і дерев’яну школу для навчання малолітніх.
1740 р. Німецький лікар Йоганн Штурм відкрив у Ніжині аптеку у спеціально збудованому приміщенні.
1742 р., 11 грудня. Цариця Єлизавета Петрівна своєю грамотою підтверджує за Ніжином Магдебурзьке право.
1742 р. Через Ніжин було прокладено поштовий тракт Глухів–Київ.
1743 р. збудована зальна Миколаївська церква.
1746 р. збудовано Петропавлівський костьол.
1746 р. проживало 1800 греків.
1748–1757 рр. З ініціативи і під безпосереднім керівництвом священика Федора Савицького збудована з цегли церква Преображення Господнього на місці колишньої дерев’яної з двома престолами – Преображення і на правому боці – Введення до храму Пресвятої Богородиці. При ній – школа для навчання малолітніх. 
1749 р. Реконструйована фортеця в Ніжині згідно з планом, підписаного інженером-полковником Д.де Боскетом, на якому були зображені ніжинський замок, церкви, крамниці, гарнізонні кузні.
1750 р. збудовані братські келії Благовіщенського монастиря та господарські будівлі.
1751 р. народився монах-іконописець Віссаріон. Ікони: "Успіння", "Мученик Ареф".
1751 р. на кошти ніжинського грека Івана Тернавіота споруджена кам’яна двоярусна церква Іоанна Богослова на місці дерев’яної, освячена 1752 р. 
1750-ті рр.	діють 8 цехів: ковальський, ткацький, гончарний, швейний, взуттєвий, золотарський, музичний, в яких працювало 657 майстрів. Ніжин стає центром художніх ремесел та народно-ужиткового мистецтва.
1757–1765 рр. Збудовано кам’яну церкву Покрови Пресвятої Богородиці.
1760–1805 рр. Розпочалась реконструкція кам’яної грецької Всіхсвятської церкви. На завершальному етапі в будівництві храму брав участь чернігівський архітектор Л.Карташевський.
1761 р. Ніжинський майстер Опанас Семенович Шолудько у містечку Березна Менського повіту на Чернігівщині збудував дерев’яну п’ятибанну Вознесенську церкву, зруйновану у 1929 р.
1760–1761 рр. Завершено будівництво кам’яної церкви Успіння Пресвятої Богородиці на місці дерев’яної церкви на кошти жителів міста та ніжинського купця М.Алісова.
1762 р. У Ніжині відкрито приватний пансіон для дітей дворян, священиків і військової старшини.
1767 р. Освячено іконостас Спасо-Преображенської церкви, для якого писав ікони і золотив іконостас Іван Деміонович Веснинський, гроші платив грек Павло Артенов.
1767 р. засновано фабрику бавовняних тканин Б.Іванова.
1767 р. Збудовано кам’яну Вознесенську церкву і школу при ній.
1768 р. Ніжин відвідав видатний український філософ і письменник Григорій Савич Сковорода.
1769 р. засновано фабрику шовкових і бавовняних тканин М.Алісова. Ніжин стає містом ткацтва. На фабриках виготовляють цінні тканини: плин, саржу, шовк та килими.
1771 р. – Виник міський магістрат.
1773 р. У Ніжині народився та провів дитячі роки Юрій Федорович Лисянський (1773–1837), відомий мореплавець, учений, засновник російської школи океанографії.
1766–1775 р. На кошти ніжинського полковника П.Розумовського в районі Магерок збудовано кам’яну церкву Воздвиження Чесного Хреста на місці дерев’яної св.Петра і Павла. У 1860 р. добудовано за проектом повітового землеміра Г.Фаловича теплу церкву з двоярусною дзвіницею.
1775–1778 рр. На місці дерев’яного храму зведено кам’яний Введенський собор одноіменного жіночого монастиря в районі Овдіївки.
1777 р. Відставний штабс-лікар Ізюмського гусарського полку, ніжинський грек Михайло Лігда відкрив аптеку.
1770-ті рр.	Збудовано приміщення поштової станції. 
1779 р., 8 лютого. Дозволено будівництво купцем Максимом Анисовим шовкової та бавовнянопаперової фабрики.
1780-ті рр. оселяються відомі грецькі купці і меценати брати Анастасій і Микола Зосими.
1782 р. Ніжин у зв’язку з утворенням Чернігівського намісництва втратив статус полкового міста і був перетворений на повітове.
1782 р. За ревізією у Ніжині проживало 11704 жителі.
1782 р. У місті нараховувалося 373 магазини і крамниці, де продавали шовк, балканські вина, російське хутро, німецьке сукно, китайський фарфор, перли тощо. Утворюється декілька торгових майданів.
1782 р. Наказом імператриці Катерини ІІ було внесено зміни до герба Ніжина, запропоновані статським радником, геральдмейстером М.Волковим, які передбачали зображення у верхній його частині на червоному тлі "две руки одна другую держащие", а на нижньому синьому – крилатий жезл бога торгівлі Меркурія.
1782 р. Відкрито двокласне народне училище, яке з 1812 р. діяло як повітове.
1783 р. Ніжинський козацький полк царським урядом у зв’язку з ліквідацією Гетьманщини перетворено на карабінерський полк російської армії з шестирічною службою.
1785 р. згідно з наказом Катерини ІІ запроваджено міську Думу – виборний адміністративний орган, а для греків – Ніжинський грецький магістрат.
1786 р. У місті проживало 11704 жителів, з них 657 ремісників.
1786 р. згідно з описом О.Шафонського у Ніжині було 2434 будівлі, з них 7 парафіяльних шкіл.
1786 р. У Ніжині побував відомий російський письменник Дмитро Фонвізін.
1788 р. збудовано однобанну кам’яну Пантелеймоно-Василівську церкву на місці двох храмів – Василівського (дерев’яного) і Пантелеймонівського (мурованого), при ній стара дерев’яна школа.
1789 р. відкрито повітове парафіяльне училище.
1791 р. засновано мідноливарний завод братів Чернових, де відливали також дзвони для храмів. Припинив діяльність у 1866 р. 
1796 р. Згідно з адміністративною реформою Павла І Ніжин увійшов до складу Малоросійської губернії.

Список використаних джерел та література

Джерела 

1. Писемні джерела 
1.1. Архівні матеріали 

1.1.1. Архів Ніжинського краєзнавчого музею
Фонд Є.Спаської 
1. Спр. 16. Щоденник Є.Спаської. – 235 арк.
2. Сытый Ю. Отчет об охранных археологических работах 1989 и 1990 гг. в г.Нежине Черниговской области / Ю. Сытый. – Чернигов, 1990–1991. (машинопис). – 4 с.
3. Толочко П. П. Наукова записка про час виникнення міста Ніжина / П. П. Толочко. – 2 с. 

1.1.2. Архів пам’яткоохоронної документації Управління охорони та реставрації містобудування та архітектури Міністерства регіональної політики та будівництва України 
Фонд фотофіксації пам’яток
4. № 2341. Фото іконостасу Миколаївського собору в Ніжині 20-х років ХХ ст. 

1.1.3. Відділ Державного архіву Чернігівської області в м.Ніжині
Фонд 339. Ніжинський городовий магістрат
Опис 1 
5. Спр. 11. Відомість про церкву Ніжинську соборну. – 1832 рік. – 15 арк.
6. Спр. 154. Опис м.Ніжина, його вулиць, будинків, перепис населення по будинках, складений 15 лютого 1766 р. у міському магістраті. – 1766 р. – 120 арк.
Фонд 343. Ніжинський повітовий предводитель дворянства. 1769–1914 рр.
Опис 1
7. Оп. 1, спр.19, арк. 238.
8. Спр. 68, арк. 96.
Фонд 679. Чернігівська духовна консисторія. 1759–1893 рр.
Опис 1 
9. Спр. 233. Церковні відомості церкви Іоанна Богослова. – 1868–1891 рр. – 93 арк.
Опис 2
10. Спр. 4437. Донесення і рапорти священиків про побудову Введенського собору. – 1778 (1775). – 7 арк.
Опис 14 
11. Спр. 22. Допити мандрівних дяків. – б.д. – 15 арк.
Опис 19 
12. Спр. 1. Архів Ніжинського Благовіщенського монастиря. – 56 арк.
13. Спр. 137. Парафіяльний літопис Михайлівської церкви. – 1815 р. – 14 арк.

1.1.5. Інститут рукопису Національної бібліотеки України ім. В.Вернадського
Фонд І. Літературні матеріали 
14. Спр. 54484–54662. Материали для історії міських поселень Малоросії. Жалувані грамоти царів, універсали гетьманів, полковників, Генеральної Військової канцелярії, містам, цехам, монастирям на маєтності, вольності, організацію цехів, доношення, рапорти магістратів в Генеральну Військову канцелярію про стан торгівлі, о вільні військові степи, сіножаті. Привілеї польських королів містам (фундувальні листи, урядові листи), відомості сотенних канцелярій про ярмарки, торги та інше. – 636 арк. – 1620–1757 рр. 
15. Спр. 59072–59080. Про пропозицію Рум’янцева-Задунайського Малоросійській колегії внести виправлення у відомість про кількість населення в Малій Росії. – 1780 р. – 17 арк. 
Фонд VІІІ. Колекція Університету св. Владимира
16. Спр. 269. Збірник актів, що стосуються прав і переваг м.Ніжина і грецького товариства. – 1710–1854 рр. – 77 арк.
17. Спр. 650. Ордер П.Рум’янцева-Задунайського ніжинському магістрату. – 60–70-ті роки ХVІІІ ст. – 3 арк.
18. Спр. 655. Ордер П.Рум’янцева-Задунайського ніжинському магістрату. – 60–70-ті роки ХVІІІ ст. – 7 арк.
19. Спр. 1113. Рапорт лубенського полковника І.Кулябки П.Рум’янцеву-Задунайському про навчання грамоті і військовим вправам дітей козаків. – 8 липня 1767 р. – 28 арк.
20. Спр. 1465. Указ військової генеральної канцелярії полковникам про закінчення будівництва нових і ремонт старих фортець. – 1735 р. – 2 арк.
21. Спр. 2408. Універсал Івана Мазепи, даний "честному отцю Христофору и всьому церковному братству..." – 18 грудня 1687 р. – 4 арк.
Фонд Х. Збірка К.В.Харламповича 
22. Спр. 6789. Харлампович К. Нариси з історії грецької колонії в Ніжині. – Ч. 5. Торгівля. – 123 арк.
23. Спр. 6790. Харлампович К. Нарис з історії грецької колонії в Ніжині. – Ч. 6. Просвітня діяльність ніжинської грецької громади. Соціальна допомога. – 147 арк.
24. Спр. 18313. Харлампович К. До історії національних меншостей на Вкраїні. – 23 арк. 
Фонд ХІІ. Збірка В.Л.Модзалевського
Опис 1
25. Спр. 1479. Опис Переяслава та Ніжина з повітами. – 1666 р. – 543 арк.
26. Спр. 3135. Справа про пожертвування ніжинськими греками на будівництво Михайлівської та Всіхсвятської церков. – 1686–1691 рр. – 9 арк. 
26 а. Спр. 3480. Грамота Л.Барановича.
27. Спр. 13697. Опис Чернігівського намісництва 1779–1781 рр. – 1781 р. – 551 арк.
28. Спр. 20678. Межа м.Ніжина. – 1639–1760 рр. – 34 арк.
Фонд ХХІІІ. Збірка М.М.Бережкова
29. Спр. 66. Бережков М. О городских укреплениях в г.Нежине в 17 веке и 18-м. (рукопис). – 5 арк.
30. Спр. 147. Бережков М. Георгій Кониський. – 11 арк.
31. Спр. 264. Бережков М. Про Ніжинський грецький магістрат. – 12 арк.
32. Спр. 318. Бережков М. До історії ніжинських греків. – 24 арк.
33. Спр. 319. Бережков М. До історії бібліотек м.Ніжина. – 14 арк.
34. Спр. 320. Бережков М. Матеріали з історії Ніжина. – 34 арк.
35. Спр. 323. Бережков М. Список архімандритів Ніжинського Благовіщенського монастиря. – 2 арк. 
36. Спр. 516. Повідомлення єпископа Антонія Бережкова про настоятеля Ніжинського Благовіщенського монастиря. – 2 арк.
Фонд 61. Збірка О.Ф.Кістяківського
37. Спр. 875. Справи ніжинського магістрату громадянські і кримінальні. – 1651–1657 рр. – 121 арк.
38. Спр. 1559. Уривок з протоколів Ніжинського магістрату 1659 і 1674 рр. – 16 арк.
39. Спр. 1612. Протоколи Ніжинського магістрату. – др. пол. ХVІІІ ст. – 10 арк.
Фонд 71. Збірка Є.О.Ківлицького
40. Спр. 158. Опис Березанської Воскресенської церкви ХVІІ–ХVІII ст. і контракт на будівництво церкви. – 1759. – 11 арк.

1.1.6. Науково-дослідний відділ рукописів Російської державної бібліотеки
Фонд 159. Колекція М.А.Маркевича та І.Я.Лукашевича
41. Спр. 2588. Копії справжніх універсалів гетьманських та полковницьких для захисту музичному цеху Ніжинских, списана року 1729. – 7 арк.
1.1.7. Російський державний архів давніх актів
Фонд 124. Малоросійські справи
Опис 1
42. Спр. 29. Суплика (прошение) с просьбой архитектурных и каменных дел мастера Григория Иванова сына Устинова отпустить его в Нежин, где он подрядился построить протопопу Павлу Васильевому сыну каменную церковь. – 17 грудня 1705 р. – 5 арк.

1.1.9. Центральний державний історичний архів України, м.Київ
Фонд 51. Генеральна військова канцелярія
Опис 3
43. Спр. 7076. Справа про дозвіл жителям м.Ніжина Юрію та Павлу Артиним на будівництво шкіряного заводу в місті для виготовлення юхти та звільнення від загальнонародних повинностей. – 13 червня 1738 р. – 13 арк.
44. Спр. 14669. Донесення Ніжинської полкової канцелярії про пожежі в м.Ніжині і наступну відбудову міста. – 8 жовтня 1757 р. – 5 арк.
45. Спр. 19344. Ревізія Ніжинського полку. – 1747–1748 рр. – 849 арк.
46. Спр. 19371. Ревізія Ніжинського полку. – Червень – вересень 1737 р. – 796 арк.
Фонд 54. Друга Малоросійська колегія 
Опис 3
47. Спр. 256. Донесення архітектора А.Квасова про виконану роботу протягом 1763–1765 рр. – 22 квітня 1765 р. – 3 арк. 
Фонд 57. Генеральний опис Малоросії (1765–1769 рр.)
Опис 1
48. Спр. 39. Місто Ніжин. – 1765–1769 рр. – 873 арк. 
49. Спр. 341. Місто Ніжин. – 1765–1769 рр. – 264 арк. 
Фонд 59. Київська губернська канцелярія
Опис 1
50. Спр. 767. Указ Комерц-колегії про дозвіл власникам шкіряної фабрики в м.Ніжині, грекам Артиним Ю. і П. вивозити частину шкір для продажу за кордон. – 28 липня 1741 р. – 3 арк.
51. Спр. 7790. Справа про ніжинську суконну фабрику. – 1775 р. – 32 арк. 
Фонд 108. Чернігівська полкова канцелярія 
Опис 2
52. Спр. 829. Відомість в полкову Чернігівську канцелярію від сотні Синівської, яких козаків діти знаходяться при церквах, школах, дячках і якою чисельністю, іменами, при яких отаманах, до якої церкви в школі, в дячка призначені и чого навчаються писати чи читати. – 3 августа 1765 году. – 123 арк. 
Фонд 145. Ніжинський Благовіщенський (Назарет Богородицький) Красно-Островський чоловічий монастир
Опис 1
53. Спр. 127-в. Опис церковного і монастирського майна Благовіщенського і приписного Ветхоріздвяного. – 1771 р. – 17 арк.
Фонд 204. Чернігівське намісницьке правління
Опис 1
54. Спр. 819, арк. 247.
Фонд 269. Канцелярія гетьмана К.Розумовського
Опис 1
55. Спр. 1880. Лист К.П.Розумовського в "Канцелярию строений" та Сенат. – 15 березня 1757 р. – 5 арк.
Фонд 763. Канцелярія малоросійського генерал-губернатора П.Рум’янцева-Задунайського
Опис 1
56. Спр. 24. Рапорт Чернігівського полковника Петра Милорадовича про отримання ордера гр. П.А.Рум’янцева про навчання козацьких дітей, окрім грамоти в церковних школах, військовій справі. – 25 травня 1765 р. – 7 арк.
57. Спр. 158. Справа про видачу дозволу купцю Іванову, який прибув з Туреччини і поселився в Ніжині, на відкриття ткацької фарики в м.Ніжині. – 11 травня 1767 – 5 липня 1768 рр. – 9 арк. 
58. Спр. 593. Справа про будівництво в Ніжині купцем Максимом Алісовим шовкової та бавовняної фабрики. – 8 лютого 1779 р. – 12 арк.
Фонд 786. Ніжинський городовий магістрат
58 а. Оп. 1, спр. 2. Привілеї польського короля Яна Казиміра, жалувані грамоти царів, універсали гетьманів на підтвердження Магдебурзького права.
 
1.2. Опубліковані джерела
59. Автобиография южного русского священника 1-й половины XVІІІ ст. // Киевская старина. – 1885. – Кн. 2. – С. 318–332.
60. Акты греческого нежинского братства, списанные и изданные проф. изд. А.А.Федотовым-Чеховским. – К., 1884. – 98 с.
61. Акты и документы, относящиеся к истории Киевской академии. – Отд. ІІ (1721–1795). – Т. ІІІ. – С. 347–349. 
62. Акты, относящиеся к истории Южной и Западной России, собранные и изданные Археографической комиссией : в 15 т. / ред. Н. Костомаров, Г. Карпов, С. Белокуров. – СПб., 1861–1892.
Т. 3 : 1638–1657. – 1861 (обл. 1862). – [2], 604, 131, 22 с.; 
Т. 5 : 1659–1665. – 1867. – VIII, 335 с.
Т. 6 : 1665–1668. – 1869. – IV, 6, 280 с.
Т. 7 : 1657–1663, 1668–1669. – 1872. – VI, 10, 398 с.
Т. 8 : 1668–1669, 1648–1657. – 1875. – [2], 10, 400, 23 с.
Т. 9 : 1668–1672. – 1877 (обл. 1878). – [2], 26, 988 стб., 24 с.
Т. 10 : Переговоры об условиях соединения Малороссии с Великою Россиею. 1653–1654: [доп. к т. 3]. – 1878. – [2], 8 с., 838 стб., 24 с.
Т. 12 : 1675–1676. – 1882. – [2] с., 20, 874 стб., 15 с.
Т. 13 : 1677–1678. – 1884 (обл. 1885). – [2] с., 14, 766, стб., 18 с.
Т. 15 : 1658–1659: [доп. к т. 4]. – 1892. – X, 5 с., 462 стб., 26 с.
63. Боплан Г. де. Опис України / Г. де Боплан ; пер. з фр., прим. та передм. В. Косика.  – Львів : Мета, 1998. – 180 с. : іл., карти.
64. Воссоединение Украины с Россией: документы и материалы : в 3 т. / ред. коллегия П. П. Гудзенко, А. К. Касименко, А. А. Новосельский. – М. : Издательство АН СССР, 1953. 
Т. 1 : Украина накануне освободительной войны. 1620–1647 годы. – 1953. – 587 с. 
Т. 2 : Освободительная война украинского народа и борьба за воссоединение с Россией. 1648–1651 годы. – 1953. – 560 с. 
Т. 3 : Завершение борьбы украинского народа за воссоединение с Россией. Переяславская Рада. 1651–1654 годы. – 1953. – 647 с. 
65. Дневник генерального подскарбия Якова Марковича (1717–1767 гг.) : в 3 ч. / под ред. А. М. Лазаревского. – К., 1893. 
Ч. І (1717–1725). – 1893. – 329 с. 
Ч. ІІ (1726–1729). – 1895. – 342 с.
Ч. ІІІ (1730–1734). – 1897. – 418 с. 
66. Дневник генерального подскарбия Якова Марковича (1717–1767 гг.) / под ред. В. Л. Модзалевского. – К., 1897.
Ч. ІV (1735–1740). – 1897. – 385 с. 
67. Дневник генерального хорунжего Николая Ханенка. 1727–1753. – К., 1887. – 524 с. 
68. Домонтович М. Материалы для географии и статистики России, собранные офицерами Генерального штаба. Черниговская губерния / М. Домонтович. – СПб., 1865. – 356 с.
69. Журнал заседаний Чернигов. губ. архив. комиссии // Труды Черниг. губ. ком. (1900–1902). – Чернигов, 1902, – Вып. 1. – Отд. 1. – С. 32–33.
70. Записки Г.С.Винского // Русский архив. – Т. 15. – Кн. 1. – 1877. – С. 76–123. 
71. Записки Ильи Федоровича Тимковского // Русский архив. – 1874. – Т. 12. – Кн. 1–6. – С. 1377–1440. 
72. Книга пожиткам бывшего черниговского полковника Павла Полуботка и детей его Андрея и Якова // Чтения в Императорском Обществе истории и древностей российских при Московском университете. – 1862. – Т. 3. – С. 21–90.
73. Крижанич Ю. О промысле / Ю. Крижанич // Безсонов П. Сведения об открытой рукописи. – М., 1860. – С. 82–84.
74. Літопис Самовидця / вид., вступ Я. І. Дзири. – К. : Наукова думка, 1971. – 207 с. 
75. Наказ от жителей г.Нежина // Сборник Императорского ского исторического общества. – СПб., 1814.
Т. 144. – 1814. – С. 21–63.
76. Ніжинський літопис XVIII століття / упоряд. М. Корпанюк // Записки Наукового товариства імені Т.Шевченка у Львові. – Львів, 1996. 
Т. ССХХХІ. – 1996. – С. 473–482.
77. Описание города Нежина, его улиц и домов. Перепись населения по домам, составленная 15 февраля 1766 г. в городской магистратуре // Ніжинська старовина. Пам’яткознавство Північного регіону України №2: Опис міста Ніжина 1766 року (публікація архівної пам’ятки) : збірник регіональної історії та пам’яткознавства / Центр пам’яткознавства та УТОПІК. – К., 2008. – Вип. 7(10). – 212 с.
77 а. Отрывки из Нежинских магистратских книг 1657–1674 гг. – Чернигов, 1887. – С. 45.
78. Пам’ятки історії Східної Європи. Джерела XV–XVII ст. – Острог ; Варшава ; Москва, 1999.
Т. 5. – 1999.
79. Переписка нежинского воеводы Ивана Ивановича Ржевского с московским правительством. 1665–1667 гг. – Чернигов, 1901. – 62 с.
80. Переписні книги 1666 року / ред. В. О. Романовський. – К. : Видавництво АН УРСР, 1933. – ХІ + 447 с.
81. Полное собрание русских летописей. – СПб., 1908. 
	Т. 1 : Лаврентьевская летопись. – 579 стлб. + VІІІ с.
Т. 2 : Ипатиевская летопись. – 938 стлб. + ХVІ с.
82. Приватні листи XVІІІ ст. / підготовка до видання В. А. Передрієнко. – К. : Наукова думка, 1987. – 171 с.
83. Путешествие Антиохийского патриарха Макария в Россию в половине XVІІ века, описанное его сыном архидьяконом Павлом Алеппским // Чтения в императорском обществе истории и древностей российских при Московском университете. – 1896. – Кн. 4. – С. І-ІХ+1-156; 1897 год. – Кн. 4. – С. І-VIII+1-200.
84. Рігельман О. І. Літописна оповідь про Малу Росію та її народ і козаків узагалі / О. І. Рігельман ; упоряд., вступ. ст. та прим. П. М. Саса, В. О. Щербака. – К. : Либідь, 1994. – 767 с.: іл. 
85. Рукописи Нежинской городской думы // Труды Черниговского предварительного комитета по устройству ХIV-го Археологического съезда в Чернигове. – Чернигов, 1908. – С. 112–162. 
86. Топографическое описание городов Чернигова, Нежина, Сосницы с их поветами. Рукописи 1783 г. / передмова П. М. Добровольського. – Чернигов, 1903. – 136 с. 
87. Універсали Івана Мазепи. 1687–1709 / гол. ред. П. Сохань, упоряд. І. Бутич. – Київ ; Львів : НТШ, 2002. 
Кн. 1. – 2002. – 780 с.
88. Устав греческого нежинского братства // Труды Киевской духовной академии. – 1885. – № 9. – С. 100–112; № 10. – С. 113–128; № 11. – С. 129–144; № 12. – С. 145–160.
89. Шафонский А. Черниговского наместничества топографическое описание с кратким географическим и историческим описанием Малыя России, из частей коей оное наместничество составлено / А. Шафонский. – К., 1851. – 697 с. 
90. Экстракт из указов, инструкций и учреждений, с разделением по материям, на девятнадцать частей / под. ред. Н. П. Василенко. – Чернигов : Типография Губернского земства, 1902. – 296 с. 

2. Речові джерела
2.1. Музей ікони Національного Києво-Печерського 
історико-культурного заповідника
91. № 12. Євангеліє з Миколаївського собору м.Ніжина. – 1658 р. 
92. № 2202. Євангеліє з Михайлівської церкви у м.Ніжині. – 1686 р. 
93. № 3298. Срібна оправа на Євангеліє. – др. пол. XVІІ ст. 

2.2 Національний музей історії України
94. № 5703. Потир, виготовлений ніжинським майстром Петром Корсакевичем. – 1795 р.
95. № 5710. Потир з Воскресенського храму с.Носівка Чернігівської обл., виготовлений ніжинським майстром Давидом Золотарем. – 1723 р.
96. № 6663. Срібна оправа на Євангеліє з Воскресенського храму с.Носівка Чернігівської обл., виготовлена ніжинським майстром Давидом Золотарем. – 1760 р.

2.3. Національний художній музей України
97. № 262. Срібна оправа на Євангеліє. – др. пол. XVІІ ст.

2.4. Чернігівський обласний історичний музей 
ім. В. В. Тарновського
98. № 2714. Прапор цеху золотарів м. Ніжина. – 1786 р. 

ЛІТЕРАТУРА
99. Антологія української поезії : у 6 т. – К. : Дніпро, 1984. 
Т. 1: Українська дожовтнева поезія. Твори поетів XІ–XVІІІ ст. – 1984. – С. 218–219. 
100. Антонович Д. Розвиток форм української дерев’яної церкви / Д. Антонович // Праці українського історико-філологічного товариства в Празі. – Прага, 1926. 
Т. 1. – 1926. – С. 160–168.
101. Антонович Д. Українське малярство / Д. Антонович // Українська культура : лекції / за ред. Д. Антоновича  – К. : Либідь, 1993. – С. 327–341.
102. Асєєв Ю. С. Архітектурні пам’ятки України / Ю. С. Асєєв. – К. : Радянська школа, 1970. – 77 с.
103. Біляшівський Б. Парафіяльні школи у Гетьманщині у XVIII ст. за матеріалами полкових ревізій / Б. Біляшівський // Український археографічний щорічник. – Київ ; Нью-Йорк, 2002. – Вип. 7. – C. 243–258.
104. Булавенко С. Подих віків (Етнографія Ніжинщини) / С. Булавенко. – Ніжин : Наука-Сервіс, 2003. – 90 с.
105. Буланин Л. Симеон Адамович / Л. Буланин // Словарь книжников и книжности Древней Руси. –– М., 2004. – Вып. 3, ч. 4.– С. 558.
106. Вечерский В. В. Тетраконхи України в контексті світової архітектури / В. В. Вечерский // Архітектурна спадщина. – К. : Українознавство, 1995. – Вип. 2. – С. 89–98.
107. Вечерський В. В. Архітектурна й містобудівна спадщина доби Гетьманщини: формування, дослідження, охорона / В. В. Вечерський. – К. : Головкиївархітектура-НДІТІАМ, 2001. – 350 с. 
108. Вечерський В. В. Пам’ятки архітектури й містобудування Лівобережної України / В. В. Вечерський // Плани міст Лівобережної України ХVІІ–ХVІІІ ст. – К., 1996. – С. 105–121.
109. Владимирский-Буданов М. Ф. Государство и народное образование в России с XVII века до учреждения министерств /  М. Ф. Владимирский-Буданов // Журнал Министерства народного просвещения. – СПб., 1873. – № 10. 
110. Галь Б. Строение для самого первого времени… // Ніжинська старовина. – 2012. – Вип. 13(16). – С. 151–171.
111. Гапоненко Д. Історія утворення та діяльності Ніжинського Благовіщенського монастиря (XVII–XIХ ст.) / Д. Гапоненко // Сіверянський літопис. – 2003. – № 5–6. – С. 44–48.
112. Гедьо А. В. Грецькі громади Ніжина та Північного Приазов’я в актових матеріалах середини XVII–ХІХ ст. / А. В. Гедьо. – К. : Інститут історії України НАН України, 2005. – 423 с.
113. Гедьо А. В. Матеріали з історії греків Ніжина та Північного Приазов’я у фондах Російського державного архіву давніх актів / А. В. Гедьо // Література та культура Полісся. – Ніжин : Видавництво НДПУ, 2005. – Вип. 28. – С. 256–261.
114. Голубев С. Очерки из истории Киевской духовной академии за XVІІІ столетие С. Голубев // Киевская старина. – 1889. – Кн. 4. – С. 1–26. 
115. Готье Ю.В. История областного управления в России от Петра І до Екатерины ІІ. – М., 1913.
Т. 1. Реформа 1727 года. – 1913. – 472.
Т. 2. Органы надзора. – М. ; Л, 1941. – 303 с. 
116. Гребенніков І. Знахідки пыдйомного матерыалу на території Ніжина / І. Гребенніков // Ніжинська старовина. – 2006. – Вип. 2(5). – С. 21–23.
117. Гуржій О. І. Податне населення України XVІІ–XVІІІ ст.: нариси з історії та статистики / О. І. Гуржій ; НАН України, Інститут історії України, Черкаський національний університет ім. Б. Хмельницького, Науково-дослідний інститут селянства. – К. : Видавець Чабаненко Ю., 2009. – 296 с.
118. Дзира Я. Вступ / Я. Дзира // Літопис Самовидця / Я. Дзира. – К. : Наукова думка, 1971. – С. 9–42.
119. Дзюба О. Козицький і Мотоніс / О. Дзюба // Старожитності. – 1994. – № 3/4. – С. 16–19.
120. Дмитриевский А. А. Греческие нежинские храмы и их вклад в Церковно-археологический музей при Киевской Духовной Академии / А. А. Дмитриевский // Православное обозрение. – СПб., 1885. – Т. 2, февраль. – С. 370–400.
121. Дмитриевский А. А. Описание рукописей и книг, поступивших в Церковно-археологический музей при Киевской духовной академии из греческой нежинской Михайло-Архангельской церкви / А. А. Дмитриевский // Труды Киевской духовной академии. – 1885. – Приложение к №№ 3–12. – С. 1–160.
122. Дроздов В. Датоване культове срібло XVІІ ст. / В. Дроздов // Чернігів і Північне Лівобережжя  – К. : Держлітвидав, 1928. – С. 325–346.
123. Єршов А. Ніжинські цехи в першій половині XVІІ ст. / А. Єршов // Чернігів і Північне Лівобережжя: збірник історичної секції УАН  – К. : Держвидав України, 1928. – С. 315–318.
124. Єфименко О. Я. Історія України та її народу / О. Я. Єфименко ; пер. з рос. В. Д. Калити / упоряд. тексту та іл. Ю. О. Іванченка, Н. Д. Прибєти ; передм. та прим. Т. Г. Лазоренка. – К. : Мистецтво, 1992. – 254 с. : іл.
125. Житецкий И. Евреи в Южной России / И. Житецкий // Киевская старина. – 1901. – № 7–8–9. – с. 24.
126. Жолтовський П. М. Український живопис XVІІ–XVІІІ ст. / П. М. Жолтовський. – К. : Наукова думка, 1978. – 327 с.
127. Жолтовський П. М. Художнє життя на Україні XVІ–XVІІІ ст. / П. М. Жолтовський. – К. : Наукова думка, 1983. – 178 с.
128. Жолтовський П. М. Монументальний живопис на Україні XVІІ–XVІІІ ст. / П. М. Жолтовський. – К. : Наукова думка, 1988. – 159 с.
129. Історія українського мистецтва : в 6 т. / гол. ред. М. П. Бажан. – К. : АН УРСР; Головна редакція УРЕ, 1966. 
Т. 3 : Мистецтво другої половини XVІІ–XVІІІ ст. – 1968. – 440 с.
Т. 4, кн. 1 : Мистецтво кінця XVІІІ – першої половини XІХ ст. – 1968. – 363 с.
130. Історія української культури : в 5 т. / гол. ред. Б. Є. Патон. – К. : Наукова думка, 2003. 
Т. 3 : Українська культура другої половини XVІІ–XVІІІ століть. – 2003. – 1246 с.
131. Каманин И. М. Договоры о сооружении церквей в Малороссии в XVІІІ в. / И. М. Каманин // ЧИОНЛ. – К., 1904. – Кн. 18, вып. 1, отд. 1. – С. 26–27.
132. Каманин И. М. Евреи в Левобережной Украине в XVІІІ в. / И. М. Каманин // ЧИОНЛ. – К., 1891. – Кн. 5, отд. 2. – С. 36–53.
133. Кедун І. Археологічні дослідження в Ніжині у 2003–2004 роках / І. Кедун // Ніжинська старовина. Ніжинознавчі студії №2 : історико-культурологічний збірник. – Ніжин : Центр пам’яткознавства НАН України та УТОПІК, ТОВ "Видавництво "Аспект-поліграф", 2006. – Вип. 2 (5). – С. 18–19.
134. Кедун І. Уточнення історичної топографії Ніжина за матеріалами археологічних досліджень / І. Кедун, О. Москаленко // Ніжинська старовина. Ніжинознавчі студії № 4 : історико-культурологічний збірник. – К. : Центр пам’яткознавства НАН України та УТОПІК, 2007. – № 4–5 (7–8). – С. 119–121.
135. Кейван І. Нариси з історії української культури : у 3 кн. / І. Кейван. – Едмонтон, 1984. 
Кн. 3 : Українське образотворче мистецтво. – 1984. – 234 с. 
136. Киев : энциклопедический справочник / ред. А. В. Кудрицкий. – К. : Украинская советская энциклопедия, 1982. – 695 с.
137. Києво-Могилянська академія в іменах, XVII–XVIII ст. : енциклопедичне видання / упоряд. З. І. Хижняк, за редакцією В. С. Брюховецького. – К. : Видавничий дім "КМ Академія", 2001. – 736 с.
138. Клименко П. Місто і територія на Україні за Гетьманщини, 1654–1764 / П. Клименко. – К. : Друкарня УАН, 1926. – 51 с. 
139. Клименко П. Цехи на Україні : у 3 т. / П. Клименко. – К. : Друкарня ВУАН, 1929. 
Т. 1, вип. 1 : Суспільно-правні елементи цехової організації. – 1929. – 199+VІ с.
140. Коваленко В. П. До питання про першопочатки Ніжина / В. П. Коваленко // Друга Чернігівська обласна наукова конференція з історичного краєзнавства : тези доповідей. – Чернігів ; Ніжин, 1998. – Вип. 1. – С. 9–10.
141. Коваленко О. "Продукты и произведения" Ніжина та Ніжинського повіту за неопублікованим описом 1785 року / О. Коваленко, І. Петреченко // Ніжинська старовина : історико-культурологічний збірник. – Ніжин : Центр пам’яткознавства НАН України та Українське товариство охорони пам’яток історії та культури, Ніжинська міська організація УТОПІК, ТОВ "Аспект-Поліграф", 2007. – Вип. 3 (6). – С. 71–83.
142. Корноухов Е. А. Алфавитный список церквей Черниговской епархии / Е. А. Корноухов // Труды Черниговской ученой губернской архивной комиссии. – Чернигов, 1908. – Вып. 7. Приложения. – С. 1–50. 
143. Коропов М. Южно-русский дьяк и приходская школа в XVII и в первой половине XVIII ст. / М. Коропов // Полтавские епархиальные ведомости. Часть неофициальная. – Полтава, 1902. – № 26. – С. 1145–1146. 
144. Крип’якевич І. Богдан Хмельницький / Іван Крип’якевич. – Львів : Світ, 1990. – 406 с.
145. Круглова Т. А. Экономическая структура городского хозяйства Левобережной Украины в XVІІІ в.: по материалам Генеральной описи 1765–1769 гг. / Т. А. Круглова. – М. : Издательство МГУ, 1989. – 176 с.
146. Крыжановский Е. М. Очерки быта южно-русского сельского духовенства в XVIII в. / Е. М. Крыжановский // Крыжановский Е. М. Собрание сочинений : в 3 т. – К., 1890.
Т. 1. – 1890. – C. 391–439.
147. Крыжановский Е. М. Украинская деревня второй четверти нынешнего столетия: по воспоминаниям детства / Е. М. Крыжановский // Крыжановский Е. М. Собрание сочинений : в 3 т. – К., 1890. 
Т. 1. – 1890. – С. 488–560.
148. Крыжановский Е. М. Школы при сельских церквях в Киевской епархии / Е. М. Крыжановский // Крыжановский Е. М. Собрание сочинений : в 3 т. – К., 1890.
Т. 3. – 1890. – С. 396–431. 
149. Кудрявцева А. Адміністративно-територіальний устрій Ніжинщини у складі Речі Посполитої / А. Кудрявцева, І. Романюк // Ніжинська старовина. – 2009. – Вип. 8(11). – С. 69–72. 
150. Кулаковський В. М. Ярмарки і торги в містах Лівобережної України XVІІІ ст. / В. М. Кулаковський // Історія народного господарства та економічної думки Української РСР. – 1976. – Вип. 10. – С. 48–55.
151. Кулаковський В. М. Ремесло і цехова система в містах і містечках Лівобережної України XVІІІ ст. / В. М. Кулаковський // Історія народного господарства та економічної думки Української РСР. – 1980. – Вип. 14. – С. 53–60.
152. Кулаковський П. Чернігово-Сіверщина у складі Речі-Посполитої (1618–1648) : наукове видання / П. Кулаковський. – К. : Темпора, 2006. – 496 с. : 2 іл.
153. Кухта Б. З історії української політичної думки / Б. Кухта. – К., 1994. – 368 с.
154. Лавровский Н. О древнерусских училищах / Н. Лавровский. – Харьков, 1854. – 185 с.
155. Лазаревский А. Статистические сведения об украинских народных школах и госпиталях в XVІІІ веке / А. Лазаревский // Основа. – 1862. – № 5. – С. 82–89.
156. Лазаревский А. Обозрение Румянцевой описи Малороссии / А. Лазаревский. Полки Киевский, Нежинский, Козелецкий, Остерский.  – Чернигов, 1867. – Вып. 2. – 390 с. 
157. Лазаревский А. О нежинских ярмарках и базарах / А. Лазаревский // Лазаревский А. Описание старой Малороссии. – К., 1893.
Т. 2 : Полк Нежинский. – 1893. – С. 58–60.
158. Лазаревский А. Описание Старой Малороссии. Материалы для истории заселения, землевладения и управления. – К., 1893.
Т. 2 : Полк Нежинский / А. Лазаревский. – 1893. – 523 с. 
159. Лазаревский А. Описание Старой Малороссии. Материалы для истории заселения, землевладения и управления. – Т. 2 : Полк Нежинский / А. Лазаревский. – К., 1893. – 523 с. 
160. Лазаревский А. К сведениям о старой малороссийской школе / А. Лазаревский // Киевская старина. – 1896. – Кн. 4. – С. 8–9.
161. Лазаревский А. Исторические очерки Полтавской Лубенщины XVІІ–XVІІІ вв. / А. Лазаревский // Чтения в Историческом обществе Нестора-летописца. – К., 1896. 
Кн. 11, отд. 2. Сообщения и исследования. – С. 34–203.
162. Ласкаридіс Х. Нові матеріали про внутрішнє життя ніжинського грецького братства / Х. Ласкаридіс // Греки в Ніжині. – К. : Знання України, 2001. – Вип. 2. – С. 132–138.
163. Лебедева И. Н. Греческие рукописи / И. Н. Лебедева // Описание рукописного отдела Библиотеки АН СССР : в 6 т. – Ленинград : Издательство АН СССР, 1975. 
Т. 5. – 1975. – С. 139–140.
164. Левицкий О. Очерки народной жизни в Малороссии во второй половине XVІІ в. / О. Левицкий // Киевская старина. – 1901. – Кн. 1. – С. 1–36; Кн. 2. – С. 180–216; Кн. 3. – С. 368–395; Кн. 5. – С. 149–182; Кн. 7–8. – С. 159–209; Кн. 9. – С. 401–430; Кн. 10. – С. 45–76; Кн. 11. – С. 233–255; Кн. 12. – С. 424–471. 
165. Логвин Г. Н. По Україні: стародавні мистецькі пам’ятники / Г. Н. Логвин. – К. : Мистецтво, 1968. – 462 с.
166. Логвин Г. Стильові особливості архітектури й монументально-декоративного мистецтва українського бароко / Г. Логвин // Архітектурна спадщина України. – 1997. – Вип. 4. – С. 51–59.
167. Любар О. О. Історія української школи і педагогіки : навч. посіб. / О. О. Любар, М. Г. Стельмахович, Д. Т. Федоренко. – К. : Знання, 2006. – 447 с. 
168. Макаров А. Світло українського бароко / А. Макаров. – К. : Мистецтво, 1994. – 288 с.
169. Максимович Г. А. Деятельность графа Румянцева-Задунайского по управлению Малороссией / Г. А. Максимович // Известия Историко-филологического института кн. Безбородко в Нежине. – 1913. – Т. 28. – С. 1–80; 1914. – Т. 29. – С. 81–240; 1915. – Т. 30. – С. 241–400.
170. Максимович Г. А. Выборы и наказы в Малороссии в Законодательную комиссию 1767 г. / Г. А. Максимович. – Нежин, 1917. – IX, 333 с.
 171. Маланюк Є. Книга спостережень (фрагменти) / Є. Маланюк. – К., 1995. – С. 118.
172. Маслов С. И. Библиотека Стефана Яворского / С. И. Маслов. – К., 1914. – 66 с.
173. Махнова Г. П. Чисельність і склад українського населення Росії в 60-х рр. XVIII ст. / Г. П. Махнова // Український історичний журнал. – 1965. – № 2. – С. 109–117.
174. Милявский В. М. Лекарь Андрей Кондура / В. М. Милявский // Советское здравохранение. – 1975. – № 9. – С. 81–82. 
175. Морозов О. Пам’ятка козацької слави / О. Морозов // Пам’ятки України. – 1992. – № 2–3. – С. 45–48. 
176. Морозов О. Грецькі храми / О. Морозов, І. Костенко // Київська старовина. – 1993. – № 2. – С. 69–73.
177. Морозов О. Ніжинські полковники: Григорій Гуляницький / О. Морозов // Просвіта. – 1993. – № 5–6. – С. 7.
178. Морозов О. Гірке прозріння Юрія Крижанича / О. Морозов // Сіверянський літопис. – 1995. – № 2. – С. 28–33.
179. Морозов О. Ніжинський протопоп Максим Филимонович / О. Морозов. – Ніжин : НДПУ, 2000. – 148 с. 
180. Морозов О. Ніжинські полковники брати Золотаренки : історико-біографічний нарис / О. Морозов // Ніжинська старовина : історико-культурологічний збірник. – Ніжин : Центр пам’яткознавства НАН України та Українське товариство охорони пам’яток історії та культури, Ніжинська міська організація УТОПІК, ТОВ "Аспект-Поліграф", 2005. – Вип. 1(4). – С. 44–61. 
181. Морозов О. Маловідомий опис Ніжина 1776 р. / О. Морозов // Ніжинська старовина. – 2008. – Вип. 6 (9). – С. 79–89. 
182. Морозов О. Церковні старожитності в експозиції Музею рідкісної книги бібліотеки Ніжинського державного університету імені Миколи Гоголя / О. Морозов // Ніжинська старовина. – 2012. – Вип. 13 (16). – С. 55.
183. Мусієнко П. Н. Подих давнини глибокої : історико-архітектурний нарис / П. Н. Мусієнко. – К. : Будівельник, 1972. – 79 с. 
184. Нариси культури Ніжина : у 5 ч. / за заг. ред. Г. В. Самойленка. – Ніжин : НДПУ, 1995. 
Ч. 1 : Література / Г. В. Самойленко. – 1995. – 99 с. 
Ч. 2 : Театральне та музичне життя XVII–XX ст. / Г. В. Самойленко. – 1995. – 165 с. 
Ч. 3 : Розвиток освіти та науки в Ніжині в XVII–XVIII ст. / Г. В. Самойленко, О. Г. Самойленко, С. Г. Самойленко. – Ніжин, 1996. – 226 с. 
Ч. 4 : Забудова міста та архітектурні пам’ятки XVII–XX ст. / Г. В. Самойленко, С. Г. Самойленко. – Ніжин, 1998. – 100 с. 
Ч. 5 : Образотворче мистецтво та скульптура в Ніжині в XVII–XX ст. / Г. В. Самойленко, С. Г. Самойленко. – Ніжин, 1998. – 145 с.
185. Нестеренко О. О. Розвиток промисловості на Україні : у 4 ч. / О. О. Несторенко. – К. : Вид. АН УРСР, 1959. 
Ч. 1 : Ремесло і мануфактура. – 1959. – 496 с. 
186. Ніжин і Ніжинщина у XVІІІ ст. : історико-краєзнавчі матеріали / О. Москаленко, О. Ростовська, С. Самойленко та ін. – Ніжин : НДПІ, 1997. – Вип. 2. – 38 с.
187. Німчук В. Походження та історія урбоніма Ніжин / В. Німчук, С. Зінченко // Київська старовина. – 1998. – № 3. – С. 6–13. 
188. Новаковская Н. П. Архитектор Андрей Васильевич Квасов (XVІІІ век) : автореф. дисс. на соискание науч. степени канд. архитектуры : спец. 18. 00. 01 "Теория и история архитектуры" / Н. П. Новаковская. – Ленинград, 1971. – 24 с.
189. Оглоблин Н. Из архивных мелочей о Киеве XVІІ в.: богатый киевлянин конца XVІІ в. / Н. Оглоблин // Киевская старина. – 1889. – Кн. 5–6. – С. 578–585.
190. Онищенко Н. Тернавіоти / Н. Онищенко // Греки в Ніжині. – К. : Знання України, 2001. – Вип. 2. – С. 221–227. 
191. Очерки истории школы и педагогической мысли народов СССР XVІІІ в. – п. п. ХІХ в. / отв. ред. М. Ф. Шабаева. – М. : Педагогика, 1973. – 608 с. 
191 а. Павленко С. Ніжинський полковник Іван Павлович Обидовський / С. Павленко // Ніжинська старовина. – 2006. – Вип. 2 (5). – С. 27.
192. Павловский И. Ф. Приходские школы в старой Малороссии и причины их уничтожения / И. Ф. Павловский // Киевская старина. – 1904. – Кн. 1. – С. 1–40.
192 а. Павлуцкий Г. Г. Деревянные и каменные храмы / Г. Г. Павлуцкий // Древности Украины. – К., 1905. – Вып. 1. – С. 1–59.
193. Пам’ятки архітектури та містобудування України : довідник Державного реєстру культурного надбання / ред. В. В. Вечерський. – К. : Техніка, 2000. – 663 с.
194. Панашенко В. В. Навчання козацьких дітей грамоти та військової справи на Лівобережній Україні в XVIII ст. / В. В. Панашенко // Український історичний журнал. – 1972. – № 2. – С. 104–108.
195. Панашенко В. В. Полкове управління в Україні (середина XVІІ–XVІІІ ст.) / В. В. Панашенко. – К. : НАН України, Інститут історії України, 1997. – 74 с.
196. Перковский А. Л. О людности украинского двора и величине семьи во второй половине 18 ст. : (по материалам Румянцевской описи и церковной статистики) / А. Л. Перковский // Первый Всесоюзный семинар по истории демографии : тезисы. – Таллин, 1974. – С. 52.
197. Петренко М. З. Українське золотарство XVІ–XVІІІ ст. / М. З. Петренко. – К. : Наукова думка, 1970. – 304 с.
198. Петреченко І. Описи Чернігівського намістництва останньої чверті XVIII ст.: історія створення / І. Петреченко // Сіверянський літопис. – 2005. – № 4–5. – С. 31–42; № 6. – С. 61–77.
199. Петровський М. Н. Надання м.Ніжину Магдебурзького права у 1625 році // Чернігів і Північне Лівобережжя / М. Н. Петровський. – К. : Держвидав, 1928. – С. 301–314.
199 а. Петровський М. Н. Нариси історії України XVІІ – початку XVІІІ століть (досліди над літописом Самовидця) / М. Н. Петровський. – Харків : Держвидав, 1930. – 454 с.
199 б. Плохинский М. М. Иноземцы в старой Малороссии. Ч. 1: Греки, цыгане, грузины / М. М. Плохинский // Труды XII Археологического съезда в Харькове. 1902. – М., 1905.
Т. 2. – 1905. – С. 175.
200. Плющ В. Нариси з історії української медичної науки та освіти : у 2 кн. / В. Плющ. – Мюнхен, 1970. 
Кн. 1. – 1970. – 342 с.
201. Пляшко Л. А. Город, писатель, время: нежинский период жизни Н.В.Гоголя / Л. А. Пляшко. – К. : Наукова думка, 1985. – 112 с.
202. Полтавщина : енциклопедичний довідник. – К. : Українська енциклопедія, 1992. – 1024 с. 
203. Попович М. Нарис історії культури України / М. Попович. – К. : АртЕк, 1998. – 727 с.
204. Потапенко М. Від шляхетства до дворянства: до історії польської присутності на Ніжинщині в ХVІІ – першій третині ХІХ ст.  / М. Потапенко // Ніжинська старовина. – 2006. – Вип. 2 (5). – с. 67.
205. Путро О. І. Гетьман Кирило Розумовський та його доба (з історії українського державотворення XVIII ст.) : в 2 ч. / О. І. Путро. – К. : ДАКККіМ, 2008. 
Ч. 2. – 2008. –  287 с. : іл. 
206. Пуцко В. Маловідома споруда А.Квасова в Україні / В. Пуцко // Архітектурна спадщина України. – К. : Українознавство, 1996. – Вип. 3, ч. 1.  – С. 121–130.
207. Раздорский А. И. Торговля Курска в XVII в. (по материалам таможенных и оброчных книг города) / А. И. Раздорский. – СПб., 2001. – 516 с.
208. Ростовська О. Особливості грецької громади в Ніжині та її культурно-освітнє життя в ХІХ столітті / О. Ростовська // Греки в Ніжині : збірник статей та матеріалів. – К. : Знання України, 2001. – Вип. 2. – С. 150–159.
209. Ростовська О. В. Суспільно-політичне становище Ніжина у XVIII ст.: інкорпорація чи централізація? / О. В. Ростовська // Література та культура Полісся. – Ніжин : Вид-во НДПУ, 2005. – Вип. 28. – С. 42–47. 
210. Рукописна та книжкова спадщина України. Археологічні дослідження унікальних архівних та бібліотечних фондів. – К. : Українознавство, 1994. – Вип. 2. – 127 с.
211. Русов О. Нежинский уезд : статистико-экономическое описание / О. Русов. – К., 1880. – С. 21.
212. Русский биографический словарь : в 25 т. / ред. А. А. Половцов. – М., 1896. – СПб., 1909.
Т. 24. – 1909. – С. 555–558.
213. Савва В. И. Материалы из архива нежинских греческих братств и магистрата / В. И. Савва. – Нежин, 1908. – Вып. 1. – 53 с.
214. Самойленко Г. В. Страницы литературной жизни Черниговщины ХІІ–XVІІІ веков / Г. В. Самойленко. – Нежин : НГПУ, 1992. – 62 с.
215. Самойленко Г. В. Розвиток освіти та науки в Ніжині в XVІІ–ХХ ст. / Г. В. Самойленко, О. Г. Самойленко, С. Г. Самойленко. – Ніжин : НДПУ, 1996. – 256 с.
216. Самойленко Г. В. Забудова Ніжина та архітектурні пам’ятки XVІІ–ХХ ст. / Г. В. Самойленко, С. Г. Самойленко. – Ніжин : НДПУ, 1998. – 106 с.
217. Самойленко Г. В. Образотворче мистецтво та скульптура в Ніжині в XVІІ–ХХ ст. / Г. В. Самойленко, С. Г. Самойленко. – Ніжин: НДПУ, 1998. – 145 с.
218. Самойленко Г. В. Грецькі навчальні заклади у Ніжині / Г. В. Самойленко, С. Г. Самойленко // Греки в Ніжині : збірник статей та матеріалів. – К. : Знання України, 2001. – Вип. 2. – С. 202–207.
219. Самойленко Г. В. Ніжине мій: історія і сучасність тисячолітнього міста / Г. В. Самойленко. – К. : Парламентське видавництво, 2002. – 132 с. 
220. Самойленко Г. В. Літературне життя Чернігівщини ХІІ–XX ст. / Г. В. Самойленко. – Ніжин : Вид. Аспект-Поліграф, 2003. – 338 с.
221. Самойленко Г. В. Ніжин – місто європейське / Г. В. Самойленко, О. Г. Самойленко. – Чернігів : Вид. Лозовой В. М., 2010.
222. Самойленко Г. В. Розвиток культури на Північному Лівобережжі у другій половині ХVІІ–ХVІІІ ст. / Г. В. Самойленко, С. Г. Самойленко. – Ніжин : Вид-во НДУ, 2007. – 244 с. 
223. Самойленко С. Г. Розвиток мистецтва в Ніжині в ХVІІІ ст. / С. Г. Самойленко // Література та культура Полісся. – Ніжин, 1994. – Вип. 4. – С. 69–86.
 224. Самойленко С. Г. Монументальне мистецтво Ніжина у ХVІІІ ст. / С. Г. Самойленко // Література та культура Полісся. – Ніжин, 1995. – Вип. 6. – С. 144–150.
225. Самойленко С. Г. Митрополит Стефан Яворський як культурний діяч України і меценат / С. Г. Самойленко // Література та культура Полісся. – Ніжин, 1998. – Вип. 11. – С. 38–51.
226. Самойленко С. Г. Розвиток освіти у Ніжині та в інших полкових містах у період Гетьманщини / С. Г. Самойленко // Література та культура Полісся.– Ніжин, 2000. – Вип. 13. – С. 215–245.
227. Самойленко С. Г. Грецькі школи в Ніжині / С. Г. Самойленко // Київська старовина. – 2001. – № 5. – С. 151–156.
228. Самойленко С. Г. Книжкові зібрання у Ніжині в ХVІІ–ХVІІІ ст. / С. Г. Самойленко // Київська старовина. – 2002. – № 2. – С. 65–69.
229. Самойленко С. Г. Будівництво в Ніжині у ХVІІ–ХVІІІ ст. / С. Г. Самойленко // Література та культура Полісся.– Ніжин, 2002. – Вип. 18. – С. 115–127.
230. Самойленко С. Г. Розвиток монументального, декоративно-ужиткового мистецтва в полкових містах ХVІІ–ХVІІІ ст. (на прикладі Ніжина) / С. Г. Самойленко // Література та культура Полісся. – Ніжин, 2002. – Вип. 19. – С. 91–106.
231. Самойленко С. Г. Праця чернігівських вчених про культуру / С. Г. Самойленко // Література та культура Полісся. – Ніжин, 2002. – Вип. 21. – С. 319–322.
232. Самойленко С. Г. Формування громадської думки у середовищі ніжинської козацької та духовної еліти другої половини ХVІІ ст. / С. Г. Самойленко // Література та культура Полісся. – Ніжин, 2003. – Вип. 23. – С. 33–50.
233. Самойленко С. Г. Культура Ніжина та інших полкових міст ХVІІ–ХVІІІ ст. в історіографії / С. Г. Самойленко // Література та культура Полісся. – Ніжин, 2005. – Вип. 30. – С. 142–157.
234. Самойленко С. Г. Джерельна база вивчення розвитку культури Ніжина у 1654–1764 рр. / С. Г. Самойленко // Література та культура Полісся. – Ніжин, 2006. – Вип. 31.  – С. 231–244. 
235. Самойленко С. Г. Культура Чернігівщини другої половини ХVІІ–ХVІІІ ст. Архітектура / Г. В. Самойленко, С. Г. Самойленко // Література та культура Полісся. – Ніжин, 2006. – Вип. 32. – С. 157–194.
236. Самойленко С. Г. Розвиток освіти на Чернігівщині у другій половині ХVІІ–ХVІІІ ст. / Г. В. Самойленко, С. Г. Самойленко // Література та культура Полісся. – Ніжин, 2006. – Вип. 33. – С. 131–156.
237. Самойленко С. Г. Розвиток декоративно-ужиткового мистецтва на Чернігівщині у другій половині ХVІІ–ХVІІІ ст. / Г. В. Самойленко, С. Г. Самойленко // Література та культура Полісся. – Ніжин, 2006. – Вип. 33. – С. 156–188.
238. Самойленко С. Г. Відомі архітектори XVIII ст. в Ніжині / С. Г. Самойленко // Наукові записки Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського : збірник наукових праць / за заг. ред. проф. П. С. Григорчука. – Вінниця, 2009.
Вип. 17. Серія "Історія". – 2009. – С. 132–136.
239. Самойленко С. Г. Розвиток культури Ніжина у ХVІІІ ст. // Ніжин і Ніжинщина у ХVІІІ столітті : історико-краєзнавчі матеріали / С. Г. Самойленко. – Ніжин, 1997. – С. 27–33.
240. Самойленко С. Г. Дерев’яне храмове будівництво у ХVІІ–ХVІІІ ст. / С. Г. Самойленко // Східні слов’яни: Мова. Історія. Культура. За матеріалами пам’яток писемності ХІ–ХVІІІ ст. – Київ ; Ніжин, 2002. – С. 101–110.
241. Самойленко С. Г. Відомі архітектори-будівничі в Ніжині / С. Г. Самойленко // Ніжинська старовина. – 2007. – № 4–5 (7–8). – С. 126–133. 
242. Свербигуз В. Старосвітське панство / В. Свербигуз. – Варшава, 1999. – С. 32.
243. Січинський В. Історія українського мистецтва : у 2 т. / В. Січинський. – Нью-Йорк, 1956. 
Т. 1. – 1956. – 179 с.
244. Січинський В. Чужинці про Україну: вибір з описів подорожей по Україні та інших писань чужинців про Україну за десять століть / В. Ю. Січинський. – К. : Фірма "Довіра", 1992. – 255 с.
245. Січинський В. Українська архітектура / В. Січинський // Українська культура : лекції / ред. Д. Антоновича.  – К. : Либідь, 1993. – 592 с.
 246. Ситий Ігор. "Описаніє" ніжинської шляхти 1784 р. / Ігор Ситий // Ніжинська старовина. – 2008. – Вип. 6 (9). – С. 145.
247. Смирнов С. История Московской Славяно-греко-латинской академии / С. Смирнов. – М., 1855. – 432 с.
248. Спаська Є. Гончарські кахлі Чернігівщини XVІІІ–ХІХ ст. / Є. Спаська. – К. : Видавництво Київського краєвого музею, 1928. – 30 с.
249. Спаський І. Г. Дукати і дукачі України: історико-нумізматичне дослідження / І. Г. Спаський. – К. : Наукова думка, 1970. – 167 с.
250. Сребницкий И. А. К биографии Георгия Конисского / И. А. Сребницкий // Сборник историко-филологического общества при Ин-те кн. Безбородко в Нежине. – К., 1896. – С. 43.
251. Степовый Н. Малорусская народная одежда: Нежинский уезд / Н. Степовый // Киевская старина. – 1893. – Кн. 5. – С. 272–84.
251 а. Степовик Д. Іконопис козацької доби / Д. Степовик // Ніжинська старовина. Ніжинознавчі студії №4 : історико-логічний збірник. – № 4–5 (7–8). – К. : Центр пам’яткознавства НАН України та УТОПІК, 2007. – С. 151–154.
251 б. Сторожевський Н. К. Нежинские греки / Н. К. Сторожевський. – К., 1863. – 32 с.
252. Строев П. Списки иерархов и настоятелей монастырей Российской церкви, составленные из достоверных источников / П. Строев. – СПб., 1877. – 653 с.
253. Страшко Є. Георгій Кониський в історико-культурній спадщині України / Є. Страшко // Ніжинська старовина. – 2008. – Вип. 6 (9). – С. 140.
254. Сухомлинов М. Училища и народное образование в Черниговской губернии / М. Сухомлинов // Журнал Министерства народного просвещения. – СПб., 1864. – Ч. СХХІ (121). – Январь. – Отд. ІІІ. – С. 1–94.
255. Таранушенко С. А. Монументальна дерев’яна архітектура Лівобережної України / С. А. Таранушенко. – К. : Будівельник, 1976. – 336 с.
256. Ткаченко М. М. З нової історіографії Чернігівщини / М. М. Ткаченко // Чернігів і Північне Лівобережжя. – К. : Держвидав, 1928. – С. 493–498.
257. Транквилион-Ставровецкий К. Перло многоценное / К. Транквилион-Ставровецкий. – Чернигов, 1646. – 180 с.
258. Труды Черниговского предварительного комитета по устройству XIV-го археологического съезда в Чернигове. – Чернигов, 1908. – 180 с.
259. Фальковский В. Н. Краткое сказание Крапивинской иконы Богоматери Иверской / В. Н. Фальковский. – К., 1913. – 23 с. 
260. Филарет (Гумилевский). Историко-статистическое описание Черниговской епархии / Филарет (Гумилевский) – Общий обор. – Чернигов, 1861.
261. О старинных школах богодельных и братских / Филарет (Гумилевский) // Черниговские епархиальные известия. – 1862. – 1 сентября. – С. 546–555.
262. Филарет (Гумилевский). Историко-статистическое описание Черниговской епархии : в 7 кн. / Филарет (Гумилевский). – Чернигов, 1873. 
Кн. 3 : Мужские монастыри. – 1873. – 392 с. 
Кн. 4 : Женские и закрытые монастыри. – 1873. – 256 с. 
Кн. 7 : Стародубский, Мглинский, Новозыбковский, Глуховский и Нежинский уезды. – 1873. – 439 с. 
263. Филарет (Гумилевский). Картины церковной жизни Черниговской епархии из ІХ вековой ее истории / Филарет (Гумилевский). – К., 1911. – 207 с.
264. Фігурний Ю. Історичні витоки українського лицарства / Ю. Фігурний. – К. : Вид. дім "Стилос", 2004. – С. 211.
265. Фільц Б. Музичні цехи на Україні (XVII – XVIII ст.) / Б. Фільц // Українське музикознавство. – К., 1982. – Вип. 17. – С. 33–45.
266. Фонкич Б. Л. Греческо-русские культурные связи в XV–XVІІ ст.: греческие рукописи в России / Б. Л. Фонки ; АН СССР, Институт всеобщей истории. – М. : Наука, 1977. – 247 с.
267. Харлампович К. Нариси з історії грецької колонії в Ніжині (XVІ–XVІІІ ст.) : до історії національних меншостей в Україні / К. Харлампович. – Ніжин : ТОВ "Феропол", 2011. – 380 с.
268. Харлампович К. Грецька колонія в Ніжині в її минулому (XVІ–XVІІІ ст.) / К. Харлампович // Греки в Ніжині : збірник статей і матеріалів. – К. : Знання України, 2001. – Вип. 2. – С. 20–50. 
269. Хижняк З. И. Киево-Могилянская академия / З. И. Хижняк. – К. : Вища школа, 1988. – 266 с.
270. Хойнацкий А. Ф. Очерк истории Нежинского Благовещенского монастиря / А. Ф. Хойнацкий. – Нежин, 1906. – 102 с.
271. Цапенко М. Архитектура Левобережной Украины XVІІ–XVІІІ веков / М. Цапенко. – М. : Стройиздат, 1967. – 236 с.
272. Чернігівщина : енциклопедичний довідник / ред. А. В. Кудрицький. – К. : УРЕ, 1990. – 1008 с.
273. Чернов И. Краткая история построения нежинского Благовещенского монастыря, называемого Богородичным Назаретом / И. Чернов. – М., 1815. – 85 с.
274. Чтения в ИОИ и ДР при Московском ун-те. – М., 1884. – Апрель–июнь. – Кн. 2. – Смесь. – С. 4–6.
275. Шульга И. С. Развитие торговли на Левобережной Украине во второй половине XVIII века / И. С. Шульга // Вопросы генезиса капитализма в России. – Л. : Наука, 1960. – С. 157–169.
276. Яблонський Л. Духовні багатства українського бароко / Л. Яблонський // Хроніка-2000 : український культурологічний альманах. – К., 1994. – Вип. 1–2. – С. 171–186.
277. Яковенко Н. М. Українська шляхта з кінця XIV до середини XVII ст. (Волинь і Центральна Україна) / Н. М. Яковенко. – К. : Наукова думка, 1993. – 416 с.
278. Яковенко Н. Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст. / Н. Яковенко. – К. : Генеза, 1997. – 312 с.

Наукове видання

Самойленко Григорій Васильович, 
Самойленко Сергій Григорович

КУЛЬТУРНЕ ЖИТТЯ В НІЖИНІ
у ХVІІ–ХVІІІ ст.

Монографія

Технічний редактор – В. П. Сливко 
Верстка, макетування – В. М. Косяк 
Літературний редактор – О. М. Лісовець 
Коректор – А. М. Конівненко 
Дизайн обкладинки – В. М. Косяк
В оформленні обкладинки використано роботи
В. Олефіренка та ілюстрацію з листівки ХІХ ст.

Підписано до друку                      Формат 60х84/16 	         Папір офсетний
Гарнітура Times New Roman       Обл.-вид. арк. 11,65     Тираж 500 пр. Замовлення № 	             	             Ум. друк. арк. 12,67

Ніжинський державний університет
імені Миколи Гоголя.
м. Ніжин, вул. Воздвиженська, 3/4
(04631)7-19-72
E-mail: vidavn_ndu@mail.ru 
www.ndu.edu.ua

Свідоцтво суб’єкта видавничої справи 
ДК № 2137 від 29.03.05 р.