Творча спадщина Антоніо Вівальді в розвитку виконавської фаготової школи: регіональний та світовий контекст - Старко, В. Г. (НДУ ім. М. Гоголя, 2026)
У статті досліджуються твори А. Вівальді, видатного композитора епохи Бароко, та робиться акцент на його вагомому внеску у розвиток фагота, як сольного інструмента, збагачення його виразового потенціалу в часи становлення інструментально-ансамблевої музики XVII – першої половини XVIII століть. Суперечлива й контрастна у своєму естетичному вимірі, доба Бароко позначена оновленням мовно-стилістичного тезаурусу, народженням нових жанрових і формотворчих моделей, що засвідчили новий якісний етап розвитку духових інструментів, на якому самодостатнього утвердження фагота, як повноцінного інструмента, було досягнуто завдяки творам А. Вівальді. У багатьох із них, зокрема з-поміж 46 concerto grosso, композитор паралельно з іншими інструментами вводив фагот як солюючий інструмент. Крім того, його використано майже в кожному концерті для мішаних складів, зокрема: для флейти, гобоя, скрипки, фагота й баса; для viola d’amore, двох гобоїв, фагота, двох валторн і basso continuo тощо. Особливо перспективним у розвитку концертного репертуару для фагота виявилося його поєднання з тембром віолончелі або загалом зі смичковими інструментами та клавесином, які виконували basso continuo. Наділений від природи високорозвиненим відчуттям тембру, композитор сміливо змішував звучання цього інструмента зі струнною групою, трактуючи його як рівнозначний. Композитор А. Вівальді надав фаготу не менш важливого значення, ніж смичковим, і це виявило його тембральні можливості. У добу Бароко фагот ще не був концертним інструментом, а в оркестрі використовувався лише з басовою функцією. Заслуга А. Вівальді полягає в тому, що він випередив свій час, розкрив можливості інструмента й уже на початку зародження жанру концерту звернувся до фагота і створив численні прекрасні твори для нього. Композитор заклав підвалини сучасного репертуару для фагота й створив рекордну кількість сольних концертів – 39. Ці твори з їхньою віртуозною технікою, виразною музичною думкою, енергією розвитку та відточеними формами і нині становлять золотий репертуарний фонд поряд із творами Моцарта й Вебера. У такий спосіб А. Вівальді здійснив подвійну революцію – як у жанрі концерту, так і в техніці гри на фаготі.
Keywords: композитор, фагот, концерт, інструментально-ансамблева музика, епоха Бароко